«Університетські наукові записки» (до 2005 року — «Вісник Хмельницького інституту регіонального управління та права») є мультидисциплінарним рецензованим науковим періодичним виданням, що публікує результати оригінальних наукових досліджень у галузях права, економіки та публічного управління, а також міждисциплінарні дослідження, виконані на перетині цих галузей. Журнал засновано у 2002 році. Засновник: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Протягом 2009–2024 років співзасновниками журналу виступали: Національна академія державного управління при Президентові України (правонаступник — Київський національний університет імені Тараса Шевченка); Інститут законодавства Верховної Ради України (правонаступник — Дослідницька служба Верховної Ради України). Видавець: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Свідоцтво суб’єкта видавничої справи (Серія ДК № 6982 від 19.11.2019 р.) Мета та завдання журналу Метою журналу є забезпечення відкритої наукової платформи для оприлюднення результатів фундаментальних і прикладних досліджень, спрямованих на: розвиток правової, економічної та управлінської науки; удосконалення законодавства та правозастосовної практики; розвиток інститутів публічного управління; інтеграцію результатів наукових досліджень до національного та міжнародного наукового простору. Предметна спрямованість (Scope) Предметна спрямованість журналу сформована відповідно до його історичної спеціалізації та охоплює дослідження, присвячені: розвитку правової доктрини, законодавства та правозастосування; теоретичним і прикладним проблемам функціонування правової системи; інституційним, правовим та економічним засадам розвитку держави і суспільства; правовим аспектам діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування; публічному управлінню, адміністративним процедурам та врядуванню; економіко-правовим механізмам регулювання суспільних відносин; трансформації правових та управлінських інститутів в умовах сучасних соціально-економічних змін; міждисциплінарним дослідженням, що поєднують правові, економічні та управлінські підходи. Види публікацій Журнал публікує: наукові статті (у тому числі оглядового характеру); рецензії на наукові видання. Основні відомості про журнал ISSN (Print): 2078-9165 ISSN-L: 2078-9165 Періодичність: 6 номерів на рік Мови публікації: українська, англійська DOI-префікс: 10.37491 Кожній публікації присвоюється цифровий ідентифікатор DOI (Digital Object Identifier), що забезпечує її однозначну ідентифікацію та постійну доступність у цифровому середовищі. Статус та індексація Журнал: зареєстрований як друковане медіа України (ідентифікатор медіа: R30-05101; рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1745 від 23.05.2024); з 2003 року до 01 червня 2026 року включений до Переліку наукових фахових видань України (категорія «Б») відповідно до наказів Міністерства освіти і науки України № 1188 від 24.09.2020 та № 1471 від 26.11.2020 за спеціальностями: 051 Економіка 071 Облік і оподаткування 072 Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок 073 Менеджмент 075 Маркетинг 076 Підприємництво, торгівля та біржова діяльність 081 Право 232 Соціальне забезпечення 242 Туризм і рекреація 262 Правоохоронна діяльність 281 Публічне управління та адміністрування 292 Міжнародні економічні відносини 293 Міжнародне право З 1 червня 2026 року науковий журнал «Університетські наукові записки» як наукове фахове видання продовжує свою діяльність у межах кластеру Право за спеціальностями D8 Право та D9 Міжнародне право. Статті депонуються в міжнародній базі даних Index Copernicus International: http://bit.ly/UNZ_IC Контакти Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова Науково-редакційний відділ вул. Героїв Майдану, 8 м. Хмельницький, 29000 Україна Тел.: +380 (382) 71-80-96 Тел.: +380 (96) 354-60-93 Email: unz@univer.km.ua Офіційний сайт: https://unz.univer.km.ua Профілі журналу Google Scholar: http://bit.ly/UNZ_Google Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського: http://bit.ly/UNZ_Vernadskyi Facebook: http://bit.ly/UNZ_FB Telegram: https://t.me/unzua
Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова
Тактика проведення слідчої (розшукової) дії пред’явлення для впізнання різних об’єктів в умовах дії правового режиму воєнного стану
Аналізуються проблеми використання тактичних особливостей в процесі впізнання різних об’єктів під час розслідування воєнних та інших злочинів в умовах дії правового режиму воєнного стану. Аргументуються переваги різних видів пред’явлення для впізнання в процесі розслідування воєнних та інших злочинів як однієї з ключових слідчих (розшукових) дій під час досудового розслідування зазначених злочинів по гарячих слідах. Зазначається, що тривала слідча практика пред’явлення різних об’єктів для впізнання в екстремальних умовах збройної агресії російської федерації (рф) проти України породжує низку тактичних особливостей в процесі здійснення різних видів впізнання, зумовлених як суб’єктивними, так і об’єктивними факторами. Детально аналізуються особливості тактики проведення та переваги пред’явлення для впізнання особи, що дає можливість комплексно використати для її ідентифікації та ототожнення як статичні та динамічні, так і соціальні і супутні ознаки зовнішності особи, що пришвидшує процедуру досудового розслідування воєнних та інших злочинів завдяки оперативному встановленню і притягненню до кримінальної відповідальності винних у їх вчиненні. Аргументується необхідність поширення застосування дистанційного впізнання особи в режимі відео конференції, особливо в умовах агресивної війни рф проти України, коли особа з причин поранення, лікування, реабілітації та з інших вагомих причин не може бути присутня на місці проведення досудового розслідування. В роботі аналізуються тактичні особливості пред’явлення для впізнання невпізнаних трупів та їх частин, що значно пришвидшує та полегшує проведення молекулярно-генетичної експертизи шляхом створення належних умов для остаточної ідентифікації особи загиблого. Характеризуються тактичні особливості проведення інших видів впізнання (речей, тварин, їх трупів тощо) в умовах дії правового режиму воєнного стану. Обґрунтовується потреба розширення та кримінального процесуального закріплення додаткових об’єктів для впізнання, що значно розширить ідентифікаційні можливості органів досудового розслідування в процесі розслідування воєнних та інших злочинів.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Імплементація зарубіжних моделей соціальної політики в систему адміністрування соціальних послуг на муніципальному рівні в Україні
Досліджено проблематику адміністрування соціальних послуг на муніципальному рівні в умовах трансформації системи публічного управління в Україні. Актуальність теми зумовлена процесами децентралізації влади, в ході яких було передано значну частину повноважень у сфері соціального захисту безпосередньо територіальним громадам, а також викликами, що виникли внаслідок повномасштабної війни та суттєвого зростання кількості вразливих груп населення. За цих умов особливої важливості набуває пошук ефективних управлінських механізмів організації соціальних послуг на місцевому рівні та використання кращих зарубіжних практик. У роботі уточнено зміст поняття «адміністрування соціальних послуг», яке розглядається як комплекс управлінських, організаційних, фінансових і контрольних механізмів, спрямованих на планування, координацію, фінансування, надання та оцінювання соціальних послуг у громаді. Проаналізовано основні моделі соціальної політики, сформовані у світовій практиці, зокрема ліберальну, консервативно-корпоративну та соціал-демократичну, визначено їхні ключові характеристики, переваги та обмеження в контексті можливостей застосування в Україні. Встановлено, що імплементація будь-якої моделі у «чистому» вигляді є неможливою через відмінності соціально-економічних умов та інституційних особливостей розвитку держави. Обґрунтовано доцільність використання конвергентного підходу до модернізації муніципального адміністрування соціальних послуг, який передбачає поєднання інструментів різних моделей соціальної політики. До ключових напрямів такої трансформації віднесено розвиток механізму соціального замовлення та залучення недержавного сектору, диверсифікацію джерел фінансування соціальних програм, цифровізацію управлінських процесів, запровадження системи моніторингу якості послуг та індивідуального кейс-менеджменту. Реалізація запропонованих управлінських механізмів сприятиме формуванню в Україні сучасної сервісно орієнтованої моделі соціального захисту, узгодженої з європейськими принципами ефективності, прозорості та підзвітності публічного управління.
Авторське право (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Чинники трансформації сучасного міжнародного правопорядку
Досліджено основні чинники трансформації сучасного міжнародного правопорядку в умовах докорінних змін глобального безпекового, політичного, економічного та технологічного середовища. Обґрунтовано, що повномасштабна збройна агресія Російської Федерації проти України стала каталізатором переосмислення ефективності існуючих механізмів забезпечення міжнародної законності та дотримання фундаментальних принципів міжнародного права, закріплених у Статуті ООН та інших універсальних міжнародно-правових актах. Доведено, що сучасна трансформація міжнародного правопорядку полягає не у перегляді його нормативної основи, а у формуванні нових інституційних, правових та організаційних механізмів забезпечення практичної реалізації міжнародно-правових норм. Визначено та систематизовано основні структурні чинники трансформації міжнародного правопорядку, серед яких особливе місце посідають зміни безпекового середовища, геополітична фрагментація, кліматичні зміни та розвиток міжнародного екологічного права, розширення практики застосування міжнародних санкцій, цифровізація та стрімкий розвиток штучного інтелекту, а також еволюція ролі міжнародних судових і арбітражних інституцій. Показано взаємозв’язок зазначених чинників та їх комплексний вплив на розвиток сучасного міжнародно-правового регулювання. Особливу увагу приділено аналізу новітніх міжнародно-правових механізмів, які формуються як відповідь на сучасні глобальні виклики, зокрема міжнародним санкційним режимам, компенсаційним механізмам, спеціальним трибуналам, міжнародним реєстрам збитків, процедурам комплаєнсу, механізмам належної перевірки (due diligence), консультативним висновкам міжнародних судових інституцій та практиці міжнародного комерційного й інвестиційного арбітражу. Обґрунтовано, що саме розвиток таких інструментів дедалі більшою мірою забезпечує фактичну впорядкованість міжнародних відносин та сприяє зміцненню міжнародного правопорядку. Зроблено висновок, що сучасний міжнародний правопорядок перебуває на етапі функціонально-інституційної трансформації, сутність якої полягає в адаптації механізмів забезпечення міжнародної законності до нових глобальних викликів при збереженні незмінними фундаментальних принципів міжнародного права. Встановлено, що подальший розвиток міжнародного правопорядку залежатиме від здатності міжнародного співтовариства виробити ефективні інструменти забезпечення виконання міжнародно-правових зобов’язань, посилення міжнародної відповідальності та відновлення довіри до багатосторонніх механізмів міжнародного співробітництва.
Дитина як суб’єкт правовідносин у сфері трансплантації органів
Метою дослідження є комплексний аналіз особливостей правового регулювання трансплантації органів за участю дітей, зокрема визначення їхнього правового статусу як реципієнтів і донорів, а також дослідження етичних і правових проблем, що виникають у цій сфері. Розглянуто нормативне визначення поняття «дитина» в різних правових актах, проаналізовано принцип пріоритету найкращих інтересів дитини як базову засаду регулювання медичних правовідносин. Встановлено, що трансплантація органів за участю дітей є складним багатовимірним правовим інститутом, який поєднує медичні, етичні та юридичні аспекти та потребує особливо виваженого нормативного регулювання. З’ясовано, що у випадку, коли дитина виступає реципієнтом, законодавство передбачає її пріоритетне право на отримання донорських органів, а також обов’язковість надання інформованої згоди батьками або іншими законними представниками, за винятком невідкладних станів, що загрожують життю. Встановлено, що законодавством України встановлено заборону на прижиттєве донорство органів, за винятком донорства гемопоетичних стовбурових клітин у чітко визначених законом випадках і за наявності суворих умов. Такий підхід є виправданим, з огляду на необхідність максимального захисту життя і здоров’я дитини. Окрему увагу приділено етичним викликам сучасної трансплантології, зокрема практиці народження дітей з метою подальшого донорства. Обґрунтовано, що подібна практика суперечить принципу поваги до гідності дитини та не може вважатися допустимою, з позицій сучасного права і біоетики. Досліджено особливості посмертного донорства за участю дітей. Виявлено наявність прогалин у правовому регулюванні, зокрема щодо заборони вилучення анатомічних матеріалів у дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, а також осіб із невстановленою ідентичністю. Запропоновано запровадження спеціального правового механізму, який би передбачав можливість надання згоди на посмертне донорство дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, уповноваженим органом опіки та піклування. Це дозволить досягти балансу між необхідністю захисту прав вразливих категорій дітей і забезпеченням суспільної потреби в розвитку трансплантології як ефективного засобу збереження життя і здоров’я людини.
Генезис інституціоналізації самоврядування на регіональному рівні в Україні
Досліджено теоретико-історичні та правові засади визначення сутності самоврядування на регіональному рівні в Україні. Актуальність теми зумовлена необхідністю переосмислення ролі обласних рад у системі публічного управління в умовах повоєнного відновлення та європейської інтеграції. Здійснено ретроспективний аналіз генезису нормативно-правового забезпечення самоврядування на рівні регіонів (областей), починаючи з проголошення незалежності України. Виокремлено ключові етапи трансформації статусу органів самоврядування мезо-рівня: від радянської моделі централізації до сучасної децентралізованої системи. Авторами аргументовано, що природа самоврядування на регіональному рівні в Україні має дуалістичний характер, поєднуючи в собі ознаки територіального представництва інтересів громад та елементи «публічно-сервісної» діяльності. Критично проаналізовано наукові підходи до розмежування понять регіонального самоврядування та самоврядування на регіональному рівні, обґрунтовано доцільність подальшого зміцнення останнього як специфічної форми реалізації колективної волі громад регіону, зокрема в контексті концепції багаторівневого врядування. Уточнено понятійно-категоріальний апарат та обґрунтовано необхідність побудови моделі самоврядування на регіональному рівні, що базується на принципах субсидіарності, Open Governance та інституційної спроможності. Зроблено висновок, що гармонізація вітчизняного законодавства з вимогами регіональної політики Європейського Союзу є стратегічним імперативом.
Авторське право (c) 2026 Iryna KOVTUN, Oleksandra KOVTUN https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифрова трансформація публічної служби як інструмент детінізації економіки та забезпечення прикордонної безпеки України
Досліджено вплив цифровізації публічної служби на ефективність системи національної безпеки. Розглянуто впровадження інноваційних цифрових інструментів у діяльність прикордонних органів як стратегічний пріоритет захисту державних кордонів. Проаналізовано роль цифрових компетенцій службовців у забезпеченні стійкості державних інституцій до гібридних загроз. Визначено, що цифрова трансформація публічного управління є критичним фактором захисту національних інтересів, який забезпечує швидкість прийняття рішень, прозорість процесів та інтеграцію у міжнародний безпековий простір. Особливу увагу приділено використанню технологій штучного інтелекту, аналізу великих даних (Big Data) та біометричної ідентифікації для прогнозування безпекових ризиків. Важливо протидіяти кіберзагрозам і забезпечувати якісне безперебійне функціонування та відновлення цифрових активів внаслідок зовнішніх утручань чи руйнування, що для прикордонної безпеки України є наразі одним із стратегічних пріоритетів. Проаналізовано міжнародний досвід впровадження систем інтегрованого управління кордонами (IBM), зокрема стандарти ЄС та агентства Frontex. Європейська модель, що відповідає стандартам ЄС та настановам Frontex, є найбільш прийнятною моделлю трансформації концепції та системи національної безпеки, зокрема в частині посилення прикордонної безпеки. Визначено, що інтеграція інноваційних рішень у роботу публічних службовців підвищує оперативність реагування на гібридні загрози та забезпечує цифровий суверенітет держави в умовах глобальних викликів. Цифрова трансформація публічної служби вимагає паралельного розвитку кіберрезильєнтності. Захист державних реєстрів має розглядатися не лише як технічне завдання, а й як стратегічна умова збереження державного суверенітету в інформаційній сфері. Доведено, що в умовах гібридних загроз цифровізація публічної служби — це спосіб досягнення «цифрового суверенітету», створення екосистеми, де дані захищені, а рішення приймаються миттєво на основі точних алгоритмів.
Авторське право (c) 2026 Інна ШЕВЧУК, Віталій ДАНЧЄВ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація системи публічного управління прикордонною безпекою як фактор оптимізації управлінських рішень у сфері національної безпеки
Досліджено роль та значення цифровізації у трансформації системи публічного управління прикордонною безпекою. Обґрунтовано, що впровадження новітніх цифрових технологій (ШІ, Big Data, автоматизовані системи аналізу ризиків) є визначальним чинником оптимізації публічно-управлінських рішень. Наголошено, що цифровізація змінює традиційний цикл прийняття управлінських рішень та включає такі взаємопов’язані етапи: автоматизований збір інформації; аналітична обробка та оцінка ризиків; формування альтернативних варіантів управлінських рішень. Посилення застосування систем підтримки прийняття рішень (Decision Support Systems, DSS) та реалізація управлінського рішення та моніторинг результатів. Розглянуто перехід від традиційних моделей контролю до управління на основі даних (Data-driven decision making), що дозволяє мінімізувати корупційні ризики та людський фактор. Особливу увагу приділено інтеграції прикордонної складових у межах єдиного цифрового простору, що сприяє підвищенню ефективності реагування на гібридні загрози. Доведено, що цифровізація управлінського процесу на кордоні безпосередньо зміцнює національну безпеку держави через посилення економічної стійкості та територіальної цілісності. За результатами дослідження запропоновано рекомендації щодо подальшого вдосконалення цифрових інструментів у діяльності публічних органів влади, зокрема розширити використання технологій штучного інтелекту та прогнозної аналітики для передбачення ризиків транскордонної злочинності та оптимізації процедур контролю; посилити впровадження моделей контролю, заснованих на оцінці ризиків,; забезпечити кібербезпеку цифрових систем управління кордонами; удосконалити цифрові системи підзвітності та аудиту, які забезпечать повну прозорість та відстежуваність управлінських рішень та підвищать рівень довіри до публічних інституцій.
Авторське право (c) 2026 Інна ШЕВЧУК, Едуард ЩЕПАНСЬКИЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Державна політика інтеграції ветеранів у освітню систему підготовки населення до національного спротиву
Проаналізовано роль ветеранів війни у формуванні та розвитку системи підготовки населення України до національного спротиву в умовах сучасних безпекових викликів. Обґрунтовано, що сталий розвиток держави та ефективність забезпечення національної безпеки безпосередньо залежать від рівня громадянської свідомості, готовності суспільства до колективних дій і усвідомлення відповідальності за захист суверенітету та територіальної цілісності України. Особливу увагу приділено соціально-політичному та освітньому вимірам національного спротиву, а також міждисциплінарному характерові підготовки цивільного населення до дій в умовах воєнних і кризових ситуацій. Обґрунтовано потенціал ветеранів війни як носіїв унікального бойового, соціального та ціннісного досвіду, здатних виступати ключовими агентами трансляції національно-патріотичних і безпекових настанов. Проаналізовано нормативно-правові засади інтеграції ветеранів у сферу освіти, зокрема в контексті реалізації державної політики соціальної та професійної адаптації, а також впровадження методичних рекомендацій щодо їх працевлаштування в систему освіти, зокрема на посади вчителів навчального предмета «Захист України». Окреслено основні переваги залучення ветеранів до освітнього процесу, зокрема підвищення практичної спрямованості навчання, формування у здобувачів освіти компетентностей у сфері безпеки, оборони та цивільного захисту, а також посилення мотивації й громадянської відповідальності молоді. Визначено ключові обмеження інтеграції ветеранів у педагогічну діяльність та запропоновано шляхи їх подолання, включно з психологічним супроводом, методичним забезпеченням і вдосконаленням механізмів оцінювання ефективності освітньої діяльності. Зроблено висновок про доцільність розвитку компетентнісно орієнтованих підходів до оплати праці ветеранів як важливої умови ефективного використання їхнього потенціалу в системі підготовки населення до національного спротиву.
Авторське право (c) 2026 Оксана ВОЗНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Формування глобальних HR-стратегій в умовах транснаціоналізації бізнесу
Досліджено теоретичні та практичні аспекти формування глобальних HR-стратегій в умовах транснаціоналізації бізнесу. Досліджено поняття транснаціоналізації як визначальної характеристики сучасного етапу глобалізаційного розвитку, виділено актуальні тренди транснаціоналізації світової економіки. Зазначено, що до основних викликів транснаціоналізації бізнесу належать відмінності у правовому та регуляторному середовищі різних країн, складність управління й координації міжнародної діяльності, фінансові та політичні ризики, посилення конкуренції на локальних ринках, труднощі логістичного забезпечення, необхідність адаптації бізнес-моделей до місцевих умов, захист даних, дотримання етичних норм і забезпечення корпоративної соціальної відповідальності. Обґрунтовано вплив глобалізаційних процесів на трансформацію систем управління HR, зміну підходів до HR-політики та посилення ролі людського капіталу в забезпеченні конкурентоспроможності компаній на міжнародному ринку. Визначено основні чинники, що впливають на формування глобальних HR-стратегій, зокрема цифровізацію економіки, міжнародну мобільність працівників, міжкультурну взаємодію, розвиток управління талантами та необхідність адаптації HR-практик до локальних умов функціонування міжнародних компаній. Систематизовано глобальні HR-стратегії в умовах транснаціоналізації бізнесу, що сприяє глибшому розумінню інструментів забезпечення конкурентних переваг компанії в умовах сучасного інтегрованого та високотехнологічного економічного простору. Охарактеризовано сучасні підходи до стратегічного управління HR у міжнародному бізнес-середовищі та розкрито особливості поєднання глобальної стандартизації HR-процесів із локальною адаптацією кадрових рішень. Це зумовлює необхідність демонструвати високий рівень гнучкості та здатності пристосовуватись до соціокультурних, правових й економічних специфік різних ринків праці. Наголошено, що на сучасному етапі глобалізація ринку праці для України стала важливим інструментом інтеграції у світову економіку через розвиток людського потенціалу. В умовах війни, релокації бізнесу та масштабної міграції формується нова модель зайнятості, в якій ключову роль відіграють дистанційна робота, міжнародний рекрутинг та експорт інтелектуальних послуг, що виступають фундаментальними чинниками забезпечення економічної стійкості держави. У підсумку зазначено, що стратегічне управління HR стає ключовим інструментом забезпечення стійкості та конкурентоспроможності міжнародного бізнесу. Впровадження глобальних HR-стратегій дозволяє оптимізувати використання інтелектуального капіталу та синхронізувати інтереси персоналу з корпоративними цілями. Зауважено необхідність подальшого вдосконалення механізмів стратегічного управління HR в умовах динамічних змін глобального ринку праці та посилення міжнародної конкуренції.
Авторське право (c) 2026 Михайло ВЕДЕРНІКОВ, Оксана ЧЕРНУШКІНА, Леся ВОЛЯНСЬКА-САВЧУК, Олександр ГОРБАТЮК https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Діяльність Державної прикордонної служби України в міграційній сфері крізь призму практики Європейського суду з прав людини
Досліджено практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у міграційній сфері та визначено її значення для оперативно-службової діяльності Державної прикордонної служби України. Актуальність теми зумовлена зростанням значення міжнародних стандартів захисту прав людини в умовах воєнних конфліктів, транскордонної мобільності населення та посилення уваги до діяльності прикордонних формувань з боку європейських судових інституцій. Дослідження спрямоване на розв’язання наукової проблеми, пов’язаної з міграційними суперечностями, що виникають у процесі охорони державного кордону та створюють підстави звернень за судовим захистом. Мета статті полягає у встановленні правових позицій ЄСПЛ, що стосуються дотримання прав людини в міграційній сфері та мають значення для оперативно-службової діяльності Держприкордонслужби України. Рішення ЄСПЛ в міграційній сфері досліджуються в контексті імплементації в національне законодавство та відповідно до предмета їхнього дослідження — оперативно-службової діяльності із забезпечення прикордонної безпеки. З’ясовано ключові особливості європейської правової доктрини, заснованої на принципі заборони вислання біженців або їхнього примусового повернення (принцип «non-refoulement»). ЄСПЛ послідовно розширює стандарти захисту вразливих категорій мігрантів і розглядає державний суверенітет у здійсненні міграційного контролю через призму підзвітності держави за дотримання прав людини. Предметом міжнародного судового розгляду залишаються різноманітні аспекти законності затримання мігрантів, умов їх утримання та використання альтернативних заходів, що спричиняють вплив на національне правотворення й правоохоронну діяльність. Правові позиції ЄСПЛ у рішеннях проти України також аналізуються у зіставленні з науковими поглядами сучасних закордонних дослідників дотримання прав людини під час міграційних переміщень, що використовують для розширення юридичного арсеналу обґрунтування судових рішень окремі доктринальні конструкції — принцип міграційної вразливості (principle of migratory vulnerability), практика відштовхування (pushbacks). На основі аналізу рішень ЄСПЛ проти України висвітлено типові процесуальні порушення у процесі охорони державного кордону, зокрема щодо неналежного документування затримання, перевищення строків тримання під вартою, відсутності ефективних процедур оскарження та недостатнього врахування ризиків для осіб у разі їх повернення до країни походження. Водночас підкреслено відсутність системного характеру грубих порушень прав людини та загальну спрямованість національної практики на дотримання європейських стандартів. Імплементація практики ЄСПЛ є важливою передумовою розвитку інтегрованого управління кордонами, забезпечення ефективності прикордонної політики, зміцнення співробітництва України з Європейським Союзом у сфері безпеки, міграції та захисту прав людини.
Авторське право (c) 2026 Руслан ГРИНЬКО, Михайло КОРОЛЬ, Андрій МОТА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ухвали суду щодо призначення експертизи в цивільних справах як об’єкт апеляційного оскарження
Самостійним об’єктом апеляційного оскарження виступає ухвала про призначення експертизи. Однак окремо на неї не може бути подано касаційну скаргу. Призначення експертизи — одна із підстав постановлення ухвали про зупинення провадження у справі, яка також є самостійним об’єктом апеляційного оскарження. Вони є окремими об’єктами перегляду, а кожна із них має власний предмет перевірки. Непоодинокими є випадки оскарження ухвал про призначення експертизи у зв’язку із тим, що суд під час зупинення провадження у справі зібрав, долучив та надав експерту нові докази для проведення експертизи. Наявність таких випадків обумовлена неправильним трактуванням судами норм щодо зупинення провадження у справі як виду ускладнення в цивільному процесі, в якому має місце призначена експертиза. Для уникнення допущення таких непоодиноких судових помилок є потреба доповнення ЦПК України положеннями про те, що клопотання експерта щодо збирання нових додаткових матеріалів, зразків розглядається судом після поновлення провадження, яке було зупинене. Ухвала про відхилення клопотання учасника справи про долучення платіжного документа щодо оплати вартості проведення експертизи та направлення справи для проведення експертизи не віднесена до самостійних об’єктів оскарження, зокрема, якщо мало місце неналежне повідомлення сторони про необхідність здійснення такої оплати. Встановлено відсутність чіткої нормативної визначеності темпоральних меж здійснення права щодо проведення експертизи на замовлення учасника справи, що обумовило виникнення різної судової практики з цього питання. Після відкриття провадження у справі питання, пов’язані із потребою експертного дослідження і отримання відповідного висновку, мають вирішуватися, на думку автора, лише судом. Важливість полягає в навичках визначення потреби проведення експертизи, виду експертизи, формулювання питань, з яких мають бути надані відповіді експертом, визначенні потреби кількісного складу експертів, експертних установ, можливостях витребування ним відповідних потрібних матеріалів для дослідження. Вони наявні в суду, однак пересічний учасник справи не володіє такими знаннями та навичками. Встановлено недостатню регламентацію зіставлення здійснення права на проведення експертизи за замовленням учасника справи та призначення експертизи судом та відповідно обов’язку суду щодо її призначення, коли учасник справи не реалізував першу правомочність та звернувся до суду з клопотанням про її призначення. Ухвала про відмову у призначенні експертизи судом має бути віднесена до самостійних об’єктів апеляційного оскарження.
Авторське право (c) 2026 Оксана ТРАЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Удосконалення цивільного законодавства України про допоміжні репродуктивні технології відповідно до правових стандартів ЄС
Висвітлюються актуальні аспекти вдосконалення цивільного законодавства України про допоміжні репродуктивні технології (ДРТ) та уніфікації із законодавством ЄС як важливої складової процесу євроінтеграції. Акцентується, що загалом право фізичних осіб на ДРТ відповідає вимогам Копенгагенських критеріїв щодо забезпечення прав і свобод особи. Проте через формальну неврегульованість процедурних аспектів, зокрема відсутність профільного Закону про ДРТ, а також етичні суперечності та релігійні упередження щодо батьківства і прав дитини, актуалізується потреба в гармонізації з європейськими біоетичними стандартами, визначеними в Конвенції про захист прав і гідності людини щодо застосування біології та медицини (Ов’єдська конвенція). До проблемних аспектів чинного законодавства України щодо ДРТ, що порушує правові норми ЄС, віднесено слабкий контроль за використанням ембріонів у дослідженнях, дотриманням стандартів якості та безпеки для донорства, заготівлі, перевірки, обробки, консервації, зберігання та розподілу репродуктивних клітин. До проблемних аспектів, які викликають зауваження з боку ЄС у контексті забезпечення в Україні верховенства права та етики, також належить неналежний захист прав дитини, народженої методом сурогатного материнства. Це стосується порушення її права знати своє походження, що в Україні обмежується таємницею донорства. Проблемними аспектами актуального стану відповідності українського законодавства стандартам ЄС стосовно ДРТ можуть вважатися дискримінація, невідповідність європейським правовим принципам рівності, оскільки чинні норми українського законодавства обмежують доступ одностатевих пар чи самотніх чоловіків до участі у програмах сурогатного материнства. Зважаючи на пріоритетність у європейській спільноті принципу інклюзивності та безбар’єрності, що може трактуватися як вияв дискримінації. Як висновки, зазначено, що адаптація українського законодавства в частині захисту прав фізичних осіб щодо ДРТ згідно із законодавчими стандартами ЄС на сучасному етапі спрямовується на вирішення проблемних аспектів, пов’язаних з установленням чітких правил застосування ДРТ.
исті немайнові права фізичних осіб щодо допоміжних репродуктивних технологій
Авторське право (c) 2026 Марія КУЗЕНКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ефективність господарського судочинства як правова категорія
Досліджується ефективність господарського судочинства як багатовимірна правова категорія з метою виявлення системних детермінант, які визначають якість правосуддя, створення моделей оцінювання ефективності діяльності господарських судів з урахуванням європейського досвіду, а також розробки пропозицій щодо вдосконалення правового регулювання судових процедур та судової практики. Підкреслюється, що ефективність господарського судочинства виступає не просто якісною характеристикою процесу, а інтегральною правовою категорією, що охоплює комплекс взаємопов’язаних критеріїв — правових, процесуальних, організаційно-управлінських, економічних, соціальних тощо. Зазначається, що поняттю ефективності господарського судочинства притаманний багатовимірний зміст, який охоплює безпосередньо правовий вимір — дотримання принципів верховенства права, змагальності та пропорційності; процесуальний — баланс між формальними гарантіями та швидкістю процесу; організаційно-управлінський — раціональне навантаження судів, оптимізацію судових процедур, використання електронного правосуддя; економічний — зіставлення витрат і корисного ефекту судового захисту та соціально-правовий — рівень довіри до суду, сприйняття справедливості та передбачуваності судових рішень бізнесом і суспільством. Звертається увага на існування тісного зв’язку між ефективністю господарського судочинства і рівнем економічної довіри до ринку, який здійснюється через забезпечення виконання господарських зобов’язань і правову передбачуваність; тривалість проваджень і доступність правосуддя; організаційну та технологічну спроможність судів, а також через управлінські та бюджетні чинники, що змінюють економічні стимули суб’єктів економічної діяльності. Робиться висновок про те, що ефективність господарського судочинства в Україні та/або комерційного правосуддя в країнах-членах ЄС у вимірах ефективності (час, вартість, виконуваність), якості (мотивованість, передбачуваність), незалежності, цифровізації та організаційної спроможності системно впливає на економічну поведінку суб’єктів господарювання, наслідком чого є зниження транзакційних витрат і ризиків невиконання; збільшення доступності та швидкості відновлення прав; підвищення готовності надавати торговий кредит, інвестувати, входити до глобальних ланцюгів доданої вартості; зростання ймовірності добровільного виконання рішень і, як наслідок, зменшення навантаження на примусове виконання.
багатовимірність ефективності судочинства
економічна поведінка суб’єктів господарювання
Авторське право (c) 2026 Вікторія РЄЗНІКОВА, Валентин ЩЕРБИНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Реформування фондів державного пенсійного та соціального страхування як напрям оптимізації фінансових ресурсів держави
Досліджено процес реформування фондів державного пенсійного та соціального страхування як важливий напрям оптимізації фінансових ресурсів держави в умовах сучасних соціально-економічних та воєнних викликів. Обґрунтовано, що зростання обсягів соціальних видатків, розпорошеність фінансових потоків між різними фондами, недостатній рівень координації між ними, а також обмежений контроль за цільовим використанням коштів зумовили необхідність трансформації системи соціального страхування. Окрему увагу зосереджено на впливі демографічних, соціально-економічних і воєнних чинників на функціонування системи державного пенсійного та соціального страхування загалом. Охарактеризовано передумови та наслідки інституційної реформи, що передбачала ліквідацію Фонду соціального страхування України та передачу його функцій до Пенсійного фонду України. Встановлено, що така інтеграція сприяла формуванню консолідованої моделі адміністрування державного пенсійного та соціального страхування, яка дозволяє зменшити адміністративні витрати, оптимізувати фінансові ресурси та посилити контроль за їх використанням. Проаналізовано механізми централізації управління фінансовими потоками, цифровізації процесів і запровадження електронних сервісів. Наголошено, що така інтегрована модель відповідає європейським практикам управління системами соціального страхування. Водночас виявлено наявність нормативної неузгодженості між положеннями Закону України «Про загальнообов’язкове державне соціальне страхування», який передбачає функціонування фонду соціального страхування як окремого суб’єкта, та фактичною організаційною моделлю, що склалася після реформи. Доведено, що сучасний стан правового регулювання доцільно розглядати як перехідний етап, що потребує подальшої гармонізації законодавства. Визначено, що пріоритетом подальшого реформування має стати оптимізація фінансових ресурсів на основі їх консолідації з фондом соціального страхування на випадок безробіття з розширенням інструментів цифровізації управління соціальними публічними фондами.
Фінанси, банківська справа та страхування
Авторське право (c) 2026 Віктор СИНЧАК, Оксана БЕРНАТ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Процесуальна конструкція зняття показань з технічних приладів та технічних засобів: системні суперечності та функціональна спроможність
Метою статті є визначення функціонального призначення процесуального механізму, передбаченого ст. 245-1 Кримінального процесуального кодексу України (КПК України), у системі кримінального процесуального доказування, виявлення його внутрішніх структурних суперечностей та оцінка практичної ефективності в умовах цифрового середовища кримінального провадження. Методологічну основу дослідження становлять системно-структурний, системно-діяльнісний, формально-юридичний та праксеологічний методи. Дослідження ґрунтується на аналізі кримінального процесуального законодавства України, судової практики Верховного Суду, а також підходів, сформованих у практиці Європейського суду з прав людини щодо втручання у приватне життя в контексті відеоспостереження та отримання цифрової інформації. За результатами дослідження встановлено, що процедура зняття показань технічних приладів та технічних засобів є гібридною процесуальною конструкцією, спрямованою на трансформацію цифрової інформації з її первинного технічного середовища у процесуально стабілізований доказовий об’єкт. Встановлено, що процедура, передбачена ст. 245-1 КПК України, є складною гібридною процесуальною конструкцією, функціонування якої значною мірою залежить від поведінки володільця технічного засобу. Виявлено низку структурних і праксеологічних дефектів відповідної правової моделі, зокрема відсутність ефективного механізму примусового виконання постанови слідчого, невизначеність поняття публічно доступного місця, обмежені можливості процесуального контролю за копіюванням цифрових даних, а також недостатню регламентацію механізмів перевірки цілісності та автентичності цифрової інформації. Додатково обґрунтовано, що досліджуваний процесуальний механізм не сформував автономної та функціонально завершеної моделі отримання цифрових доказів у кримінальному провадженні та перебуває у стані функціональної конкуренції із загальними способами збирання доказів, передбаченими ст. 93 КПК України. Виявлено внутрішню функціональну нестабільність процесуальної конструкції, передбаченої ст. 245-1 КПК України, що зумовлена поєднанням у ній елементів отримання цифрової інформації, її технічного вилучення та процесуального оформлення як доказового об’єкта. Практичне значення дослідження полягає в можливості використання його висновків для вдосконалення кримінального процесуального законодавства у сфері цифрових доказів, розроблення уніфікованих процесуальних стандартів верифікації та стабілізації цифрової інформації, а також оптимізації практичних підходів до отримання відеоданих та інших цифрових матеріалів під час досудового розслідування.
функціональна конкуренція процесуальних форм
Авторське право (c) 2026 Yurii MYROSHNYCHENKO https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Цифровізація механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах трансформації публічного управління в Україні
Досліджено проблему цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах трансформації системи публічного управління України. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю забезпечення відкритості, прозорості та підзвітності органів публічної влади в умовах розвитку цифрового суспільства, активного впровадження електронного урядування та цифрових технологій у систему публічного управління. Метою статті є дослідження особливостей цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в Україні, аналіз сучасного стану цифровізації системи доступу до інформації та обґрунтування напрямів удосконалення механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах цифрової трансформації публічного управління. У процесі дослідження проаналізовано сучасні наукові підходи до забезпечення доступу до публічної інформації, цифровізації публічного управління, розвитку електронного урядування, інформаційної відкритості органів влади та впровадження цифрових механізмів взаємодії держави і громадян. Досліджено особливості використання сучасних інформаційно-комунікаційних технологій, електронних сервісів, цифрових платформ, відкритих даних та інструментів електронної демократії у діяльності органів публічної влади. Встановлено, що сучасні наукові підходи переважно зосереджуються на окремих аспектах цифрової трансформації публічного управління, тоді як питання комплексної цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації потребують подальшого системного дослідження. Виокремлено систему механізмів забезпечення доступу до публічної інформації, до якої віднесено правовий, організаційно-інституційний, цифрово-комунікаційний, соціально-партисипативний, кадровий та безпековий механізми. Визначено їхні основні складові та функціональне призначення в системі публічного управління. Досліджено сучасний стан цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в Україні, визначено основні проблеми їх функціонування, серед яких – фрагментарність цифрової інфраструктури, недостатня інтеграція державних інформаційних систем, нерівномірний рівень цифровізації органів влади, ризики кібербезпеки та цифрова нерівність населення. Наукову цінність дослідження становить запропонована авторська структурно-функціональна модель цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації, яка інтегрує систему механізмів забезпечення доступу до інформації з методологічним інструментарієм оцінювання рівня цифрової зрілості публічного управління та враховує сучасні зовнішні фактори цифрової трансформації. У результаті дослідження зроблено висновок, що ефективність цифровізації механізмів забезпечення доступу до публічної інформації залежить від рівня розвитку електронного урядування, інтегрованості цифрових систем, цифрових компетентностей публічних службовців, рівня цифрової інклюзивності та забезпечення інформаційної безпеки. Обґрунтовано напрями удосконалення механізмів забезпечення доступу до публічної інформації в умовах цифрової трансформації публічного управління України.
Авторське право (c) 2026 Ірина П’ЯТНИЧУК, Інна СУРАЙ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концептуальні основи механізмів публічного управління освітнім потенціалом територіальних громад
Узагальнено понятійно-термінологічний апарат механізмів публічного управління освітнім потенціалом територіальних громад. Проаналізовано наукові підходи до трактування понять «механізм», «публічне управління», «освіта», «освітній потенціал». Наголошено, що змістовий обсяг категорії «публічне управління» інтегрує державне та муніципальне адміністрування як базові компоненти. Запропоновано розглядати механізми публічного управління як розгалужену систему методів, інструментів, процедур та ресурсів, що мають чітке нормативно-правове підґрунтя, завдяки якій здійснюється цілеспрямований вплив на об’єкти управління задля розв’язання суспільних проблем та реалізації публічних інтересів. Виокремлено категорії трактування поняття освіти, зокрема: освіта як цінність, процес, результат, система, соціальний інститут. Наголошено, що освіта є інструментом стійкості в часи агресії та головним драйвером майбутнього відновлення України. Висвітлено поняття освіти як відкритої системи з набором певних властивостей, які характеризують її системну природу, а саме: цілісності, самоорганізації, резильєнтності, нелінійності, нерівноважності та складності. Обґрунтовано, що освітній потенціал виступає фундаментальною детермінантою соціально-економічного поступу територіальних громад. Розглянуто наукові напрями вивчення освітнього потенціалу, зокрема, як складову національного духовного багатства; як кількісний показник, що відображає освітній рівень кадрів та зміни у складності й якості праці; як базовий компонент нематеріального нагромадження. Обґрунтовано використання комплексного підходу до трактування поняття «механізм публічного управління освітнім потенціалом». Систематизовано принципи формування освітнього потенціалу територіальних громад, серед яких — емерджентність, ієрархічність, цілісність, пріоритет якості, адаптивність, доступність, безперервність. При цьому наголошено на врахуванні Закону України «Про освіту», який містить перелік принципів освітньої діяльності.
Авторське право (c) 2026 Надія ЛАЛУЄВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Вибір права у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом: проблеми чинного регулювання та перспективи модернізації приватного права України
Досліджується проблема визначення допустимості реалізації принципу автономії волі сторін у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом, згідно з чинним законодавством України. Актуальність дослідження зумовлена відсутністю єдиного підходу в українській науці щодо можливості вибору застосовного права до трудового договору, а також необхідністю гармонізації національного законодавства із правом Європейського Союзу. Метою дослідження є з’ясування змісту та правової природи ч. 1 ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право», а також визначення можливості застосування загальних положень про вибір права до трудових договорів. Методологічну основу дослідження становлять системний, історико-правовий та порівняльно-правовий методи, що дозволили здійснити комплексну оцінку чинного колізійного регулювання, положень відповідних міжнародних договорів України, а також іноземних законів. Особливу увагу приділено співвідношенню загальних і спеціальних колізійних норм, а також ролі імперативних та/або надімперативних норм у забезпеченні захисту прав працівника. У результаті дослідження встановлено, що чинна редакція ст. 52 Закону України «Про міжнародне приватне право» має імперативний характер та не передбачає можливості здійснення сторонами вибору права до трудового договору, за винятком випадків, прямо встановлених законами або міжнародними договорами України. Доведено, що застосування загальних положень про вибір права до трудових відносин суперечить спеціальному характеру трудового права та створює ризики обходу законів, спрямованих на захист прав працівників. Водночас, за результатами порівняльного аналізу, обґрунтовано, що в більшості європейських правопорядків допускається обмежена автономія волі сторін у трудових відносинах із обов’язковим забезпеченням певного стандарту захисту прав працівника. Відповідний підхід відображений і в новому проєкті Цивільного кодексу України, який передбачає можливість вибору права за умови непогіршення становища працівника. У підсумку зроблено висновок про доцільність запровадження в національному законодавстві України інституту обмеженої автономії волі у трудових відносинах, ускладнених іноземним елементом, із чітким нормативним закріпленням гарантій захисту працівника як економічно слабшої сторони.
трудові відносини, ускладнені іноземним елементом
Авторське право (c) 2026 Ievgen BOIARSKYI https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості реформування водного законодавства у післявоєнний період в Україні
Вивчаються екологічні та правові проблеми у сфері водних правовідносин в Україні. Автор у науковій праці аналізує критичний екологічний стан Чорного й Азовського морів, річок, озер, підземних вод України саме з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на Україну та глобальність завданих екологічних збитків військовими діями ворога вищезазначеним природним ресурсам. У цій площині правовідносин відстежуються статистичні дані з офіційних публічних джерел та джерел органів державної виконавчої влади щодо екологічної катастрофи, яка простежується у водному середовищі України. Необхідно зазначити, що вивчається інститут репарації коштів Російської Федерації в Україну за завдану шкоду навколишньому природному середовищу, зокрема водному фонду України, та шляхи його реалізації в правовій площині. Досліджуються нормативно-правові акти України, міжнародні договори, конвенції у сфері водних правовідносин, які спрямовані на здійснення охорони та раціонального використання вод та правові прогалини у сфері водних правовідносин, які Україна разом з міжнародними партнерами зобов’язані вирішити задля добробуту екологічного майбутнього для суспільства в цілому. У ключі євроінтеграційних процесів у Європейський Союз Україні потрібно на національному рівні здійснити імплементацію ще багатьох директив Європейського Союзу у сфері екологічного законодавства, що стосуються водних відносин, та реформувати управлінський апарат водного фонду України. Вивчається механізм міжнародної співпраці між Україною та Королівством Данії в контексті удосконалення та оновлення управління підземними водами України в післявоєнний період часу. У процесі дослідження зазначається про необхідність реформування до сучасних європейських стандартів і вимог моніторингу вод на державному рівні та створення санітарних захисних зон для водного середовища в Україні задля здійснення в майбутньому охорони та відновлення водних ресурсів України й існування у подальшому в них екологічно здорової флори і фауни.
Авторське право (c) 2026 Анна МІСІНКЕВИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України: сучасні виклики та імплементація європейського досвіду
Аналізуються актуальні питання дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України. Акцентовано, що діяльність Державної прикордонної служби України (Держприкордонслужби) орієнтована на забезпечення належного рівня правового захисту подорожуючих осіб, що є невід’ємною складовою європейських стандартів управління кордонами. Розглянуто напрями практичної реалізації прогресивних європейських практик у сфері охорони державного кордону України: модернізацію прикордонної інфраструктури, запровадження цифрових сервісів у діяльності органів охорони державного кордону. Розглянуто судову практику у сфері адміністративно-правового регулювання процедур перетину державного кордону з урахуванням необхідності дотримання прав людини. Виокремлено проблемні питання у сфері дотримання прав людини у випадку затримання та тримання іноземців і осіб без громадянства при незаконному перетині (спробі незаконного перетину) державного кордону. Наголошено на актуальності імплементації системи «Custody Records» у діяльність Держприкордонслужби як такої, що може, з одного боку, суттєво вплинути на зменшення кількості порушень прав осіб під час застосування прикордонних процедур, а з іншого — посилити гарантії захисту персоналу Держприкордонслужби від необґрунтованих звинувачень та підвищити його відповідальність. Підкреслено необхідність систематичного правового навчання і підвищення кваліфікації персоналу органів та підрозділів охорони державного кордону. Обґрунтовано необхідність розробки і прийняття Закону України «Про інтегроване управління державним кордоном» та створення міжвідомчого координаційного органу, контрольованого урядом, як стратегічно важливих кроків для забезпечення ефективної системи охорони державного кордону, що відповідатиме стандартам Європейського Союзу. Запропоновано адаптувати інституційну модель Fundamental Rights Office / Fundamental Rights Monitors у діяльність Держприкордонслужби для упередження порушень прав людини, більшої відкритості діяльності прикордонного органу та інтегрування практик Європейського Союзу в національну систему інтегрованого управління державним кордоном України. Підсумовується, що удосконалення правової бази інтегрованого управління державним кордоном України як нового інституту механізму охорони державного кордону забезпечить баланс між гарантуванням національної безпеки та дотриманням міжнародних стандартів у сфері забезпечення прав людини.
інтегроване управління державним кордоном України
Авторське право (c) 2026 Валентин ЗЬОЛКА, Юлія СТЕПАНОВА, Михайло КОРОЛЬ, Наталія РАДЧЕНЯ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Геополітичні стратегії сучасного Китаю в умовах трансформації світового порядку та їхні наслідки для України
Здійснено комплексний аналіз стратегій Китайської Народної Республіки, спрямованих на досягнення світового лідерства в умовах трансформації сучасного міжнародного порядку. Дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході та охоплює економічний, технологічний, геополітичний, безпековий та ідеологічний виміри глобальної політики КНР. Обґрунтовано, що китайська модель посилення міжнародного впливу має системний і довгостроковий характер та поєднує елементи державного стратегічного планування, ринкових механізмів і цілеспрямованої зовнішньої експансії. На основі аналізу стратегічних документів КНР, звітів провідних аналітичних центрів, статистичних і моніторингових даних, а також сучасних наукових публікацій, показано, що Китай реалізує багатовимірну стратегію глобального впливу. В економічній сфері стратегія «подвійного обігу» спрямована на одночасне зміцнення внутрішнього ринку та розширення зовнішніх економічних зв’язків, що закріплює КНР як одного з ключових акторів у глобальних ланцюгах створення доданої вартості. Особливу роль у цій стратегії відіграє ініціатива «Один пояс, один шлях» (Belt and Road Initiative), яка розглядається не лише як транспортно-інфраструктурний проєкт, а й як інструмент формування геоекономічного та політичного впливу Китаю на Азію, Африку, Європу та Латинську Америку. У технологічній сфері КНР демонструє суттєве просування в критично важливих галузях, зокрема: у сфері штучного інтелекту, телекомунікацій п’ятого покоління та нових енергетичних технологій. Окрему увагу приділено аналізу сучасного стану відносин між КНР та Європейським Союзом, які характеризуються поєднанням економічної взаємозалежності та стратегічного суперництва, що зростає. Показано, що ЄС дедалі частіше розглядає Китай не лише як торговельного партнера, а й як системного конкурента та джерело стратегічних викликів у сферах технологій, інвестиційної безпеки й нормативного впливу, що формує новий контекст взаємодії. Досліджуються наслідки зростання глобального впливу Китаю для України. Доведено, що еволюція відносин КНР з ЄС та фрагментація світової економіки створюють для України як ризики, так і можливості. З одного боку, Україна має зберігати курс на європейську інтеграцію та стратегічне партнерство зі США, з іншого — адаптувати зовнішньоекономічну політику до зростальній ролі Китаю у глобальних ланцюгах постачання та міжнародній торгівлі. Підкреслюється, що сучасні геополітичні стратегії КНР є довгостроковим проєктом, який поступово трансформує правила міжнародної політики, економіки та безпеки. Обґрунтовується необхідність подальших системних досліджень цієї проблематики з метою формування зваженої державної політики України та адаптації національних стратегій до динамічних змін міжнародного середовища.
Авторське право (c) 2026 Надія СТЕНЬГАЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Принцип найкращих інтересів дитини під час визначення її місця проживання в умовах воєнного стану
Визначено та надано характеристику принципу найкращих інтересів дитини під час визначення її місця проживання в умовах воєнного стану. Принцип найкращих інтересів дитини розкривається у широкому та вузькому сенсі. У широкому розумінні цей принцип застосовується до всіх правовідносин, у яких бере участь дитина, а ось у вузькому — лише до сімейних правовідносин. Наголошено, що не існує винятків у правовідносинах, у яких учасником є дитина, щодо застосування принципу найкращих інтересів дитини. Завжди варто використовувати індивідуальний підхід до потреб дитини під час визначення її місця проживання. При цьому можливість участі дитини у визначенні її найкращих інтересів не прив’язана до певного її віку, а залежить від свідомого розуміння обставин власного життя. Рішення щодо зміни місця проживання дитини має бути адаптовано до кожної дитини. Розглянута проблематика щодо примусової евакуації дітей. Ці правовідносини не належать до сфери сімейно-правових відносин через те, що є втручання держави для забезпечення безпеки, життя та здоров’я дитини. Визначено, що внаслідок воєнного стану справи щодо визначення місця проживання дитини вийшли за межі сімейно-правових спорів. Зроблено висновок, що місце проживання дитини є елементом її автономії. Тому це питання має чутливість та вимагає поваги при втручанні, яке можливе з боку батьків, інших членів сім’ї чи держави. Вторгнення в автономію дитини має супроводжуватися повагою до гідності, індивідуальності дитини, а тому може бути виправдано лише за наявності вагомих обставин, чинників щодо необхідності зміни проживання дитини. Тому під час визначення місця проживання дитини необхідно здійснювати оцінку того, як порушення звичного способу життя дитини, зокрема розлука з сім’єю, школою чи однолітками, може спричинити психологічний стрес, вплинути на загальний розвиток та соціальну адаптацію дитини. Тобто під час визначення нового місця проживання дитини мають визначатися вагомі переваги щодо такої зміни.
Авторське право (c) 2026 Ольга АВРАМОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Оцінювання ефективності процесуально-правового регулювання: господарсько-процесуальний аспект
З урахуванням конституційних засад правосуддя та специфіки процесуального права розкривається сутність і зміст категорії «ефективність процесуально-правового регулювання». Визначено чинники, що зумовлюють ефективність процесуально-правового регулювання, та обґрунтовано їхню специфіку в господарсько-процесуальному вимірі. Розкрито роль суддівського розсуду і судового активізму в механізмі реалізації процесуальних норм та з’ясовано їхній вплив на ефективність господарського судочинства та рівень транзакційних витрат бізнесу. Приділено увагу аналізу ризиків та недоліків надмірного судового активізму для принципів правової визначеності, стабільності судової практики та ефективності процесуально-правового регулювання. Обґрунтовано сутність і основний зміст функціональної моделі господарського процесу як методологічної альтернативи нормативоцентричному підходу до організації судового розгляду. Визначено основні критерії оцінювання ефективності господарських процесуальних норм, орієнтовані на поєднання правових і економіко-правових показників, до яких належать результативність процесуально-правового регулювання, процесуальна економія, динамічність судового процесу, оптимальне зіставлення інтересів особи, суспільства і держави, судова практика, гарантованість реалізації процесуальних прав та адаптивність процесуально-правових норм. Сформульовані шляхи та способи підвищення ефективності процесуально-правового регулювання в господарському судочинстві, з урахуванням потреб стабільності господарського обороту та сучасних умов здійснення правосуддя в Україні. Підкреслюється, що ефективність господарських процесуально-правових норм має оцінюватися через сукупність взаємопов’язаних критеріїв, які відображають не лише нормативну досконалість процесуального регулювання, але і його фактичну дієвість, економічну доцільність та здатність забезпечувати баланс інтересів у сфері господарських відносин. Такий підхід дозволяє розглядати процесуально-правове регулювання як функціональний інструмент забезпечення ефективного господарського судочинства, а не як самодостатню формальну конструкцію.
ефективність процесуально-правового регулювання
критерії оцінювання ефективності процесуально-правового регулювання
функціональна модель господарського процесу
Авторське право (c) 2026 Вікторія РЄЗНІКОВА, Валентин ЩЕРБИНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Деякі особливості встановлення адміністративного нагляду в умовах воєнного стану в Україні
З’ясовано соціально-правову природу адміністративного нагляду, який встановлюється судом на певний строк щодо засуджених, які звільняються з місць позбавлення волі, а також визначено особливості його застосування в умовах воєнного стану в Україні. Встановлено, що в останні роки в нашій державі намітилась чітка тенденція до зменшення кількості осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, що, у свою чергу, обумовлює необхідність розширення переліку засуджених, щодо яких слід застосовувати вказаний вище вид державного примусу після їх звільнення з кримінально-виконавчих установ (КВУ) закритого типу. Такий висновок ґрунтується на тому, що на сьогодні в місцях позбавлення волі утримуються найбільш суспільно небезпечні категорії засуджених, які вчинили тяжкі та особливо тяжкі кримінальні правопорушення, у силу чого до зняття або погашення судимості з них в установленому законом порядку держава зобов’язана встановити адміністративний нагляд. Додатковим аргументом щодо цього є ті потенційні та реальні загрози, що виникли в Україні в умовах воєнного стану (2022–2026 рр.), до яких, без сумніву, слід віднести й носіїв підвищеної суспільної небезпеки, до яких належать і засуджені, які звільняються з КВУ закритого типу. Виходячи з отриманих результатів дослідження, визначені й інші особливості застосування до цієї категорії осіб вказаного виду державного примусу, до яких, зокрема, належать засуджені за вчинення кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки (за державну зраду, колабораційну діяльність, диверсію, ін.), засуджені за вчинення злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, засуджені за посягання на громадську безпеку, інші. Враховуючи зазначене, доведено необхідність удосконалення правового механізму з питань, що стосуються досліджуваної в ній проблематики, зокрема й шляхом якісної видозміни законодавчих та інших нормативно-правових актів, які регулюють порядок встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі.
Авторське право (c) 2026 Oleksandr KOLB, Olga PAVLIUKH https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Договори позики та зберігання як правова основа фінансової діяльності у Стародавньому Римі
Досліджено приватноправові договірні механізми, через які у Стародавньому Римі здійснювалася фінансова, зокрема так звана банківська, діяльність. Вихідною методологічною позицією є твердження про відсутність у римському праві самостійної інституційної системи банківського регулювання, що зумовлювало реалізацію фінансових операцій у межах класичних договірних конструкцій ius civile (цивільного права), доповнених інструментами ius honorarium (магістратського права) та ius praetorium (преторського права). Основна увага зосереджена на аналізі договорів позики (mutuum) та зберігання (depositum), які становили юридичне ядро фінансового посередництва у Римі. Розкрито правову природу та функціональні особливості договору depositum у класичній і некласичній формах, зокрема depositum irregulare, що широко застосовувався у практиці argentarii та дозволяв використовувати передані на зберігання грошові кошти. Проаналізовано договір mutuum як універсальну форму кредитування, яка забезпечувала перерозподіл акумульованих фінансових ресурсів і виступала основним інструментом активних операцій банкірів. Окрему увагу приділено ролі допоміжних договірних конструкцій (stipulatio, mandatum, societas), які забезпечували оформлення відсотків, платіжних доручень та спільної фінансової діяльності. Дослідження спирається на аналіз фрагментів Дигестів Юстиніана, що дозволяє простежити взаємодію ius civile та ius honorarium у регулюванні фінансових відносин, а також на сучасні історико-правові та економічні студії, присвячені діяльності римських банкірів. Обґрунтовується теза про те, що пробанківська практика у Стародавньому Римі функціонувала як сукупність приватноправових відносин, заснованих на принципі autonomia privata, а не як окрема публічно-правова інституція. Зроблено висновок, що саме гнучкість класичних договірних моделей дозволила інтегрувати складні фінансові операції в систему римського приватного права без формування спеціального банківського законодавства. Отримані результати мають значення для глибшого розуміння історико-правових витоків фінансового посередництва та можуть бути використані в майбутніх порівняльних дослідженнях римського та сучасного банківського права.
Авторське право (c) 2026 Світлана ЛОЗІНСЬКА, Жанна ЧОРНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Інституційні засади реалізації компетенції у сфері насінництва та охорони прав на сорти рослин
Питання обрання ефективніших механізмів управління в агропромисловому комплексі з найменшим витрачанням ресурсів цікавить науковців публічного управління, управлінців державних та недержавних структур, представників профільних асоціацій. Суб’єкти, що відповідають за реалізацію та формування політики в певній аграрній сфері, діють у полі адміністративних правовідносин, яке регулюється та структурується адміністративно-правовим механізмом — комплексом заходів та інституційних форм. Така картина характерна як для України, так й для країн ЄС. Адміністративно-правовий механізм — многогранне поняття, його осмислення через аналіз інституційних форм та об’єкти його регулювання є методом синтезу, який дозволить нам досягнути мету дослідження — виявити взаємозв’язок реалізації компетенції у сфері насінництва та охорони прав на сорти рослин та застосування адміністративно-правового механізму. Нами розглянута ієрархічна структура органів реалізації та формування політики у сфері насінництва, розсадництва та охорони прав на сорти України, кратко охарактеризована сучасна ситуація публічного управління, з виділенням станів «контролю», «відносин-хаосу», «взаємозв’язків», «балансу-ресурсів». Визначені механізми переходу до збалансованого стану через функціонування компетентного органу. Під час вибору альтернативних моделей використовувався досвід учасників проєкту твінінгу «Наближення національного законодавства України у сферах державного нагляду (контролю) за ГМО у відкритих системах, захисту прав на сорти рослин, насінництва та розсадництва відповідно до норм і стандартів ЄС» — представників компетентних органів Латвії, Польщі, Нідерландів, функціонування єдиного органу. Цей шлях апробовано Латвією та Польщею. Реформування їхньої системи управління у сфері насінництва, розсадництва та охорони прав на сорти рослин має спільні риси з українським. Додатково розглянуто досвід Данії — делегування компетенції, яке є наступною стадією розвитку публічного управління. Його застосування передбачає додаткові експерименти та вихід зі станів неконтрольованого хаотичного обігу насіння та використання сортів. Нами запропоновані схеми контролю обігу — ризикоорієнтовані та адміністративно-відповідальні.
Авторське право (c) 2026 Катерина ГОЛОВКО https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Санкції у нормах про міжнародні злочини: між принципами законності та справедливості
Питання кримінальної відповідальності за міжнародні злочини виходить далеко за межі внутрішнього державного суверенітету. Створення Міжнародного кримінального суду (далі — МКС) стало відповіддю міжнародної спільноти на масові порушення прав людини, в першу чергу, як превентивний механізм, що буде гарантувати стабільність у питаннях міжнародного правосуддя та забезпечувати дотримання основних міжнародних норм. Водночас вторгнення рф на територію України стало яскравим прикладом зневажливого ставлення як до внутрішньодержавних задекларованих цінностей, так і щодо міжнародних загальновизнаних пріоритетів, відносин, договорів та зобов’язань, до історичного минулого та до світових здобутків загалом у боротьбі проти безкарності за найбільш тяжкі злочини. У цьому зв’язку особливе значення МКС має безпосередньо і для України не лише як засіб попередження, а й як карний механізм для гарантії притягнення до відповідальності винних. Проте виникає чимало питань у зв’язку із застосуванням такого додаткового механізму на національному рівні, які виходять за межі лише необхідності визначення протиправності діяння. У світлі вимог покарання за найбільш серйозні та масштабні порушення прав людини завжди стоїть завдання, з одного боку, досягнення справедливості для жертв жахливих злочинів, а з іншого — дотримання засад законності і рівності щодо тих, хто вчинив такі звірства, отже, дотримання принципів верховенства права. Тому питання покарання за міжнародні злочини набуває особливого змісту як у світлі превентивного впливу, так і у зв’язку з виконанням ним інших функцій. З метою виявлення проблем, що виникають при притягненні до відповідальності винних, здійснено комплексний аналіз теоретичних та прикладних питань крізь призму як міжнародних стандартів, так і вимог національного законодавства. Використовуючи значною мірою порівняльно-правовий метод, на основі аналізу міжнародних документів та відповідної міжнародної і національної практики, автори досліджують взаємодію принципу законності (nullum crimen, nulla poena sine lege) із засадами справедливості та пропорційності. Окрему увагу приділено аналізу «тяжкості» правопорушення в контексті загальнокримінальних та міжнародних злочинів, розглянуто проблемні аспекти при притягнені до відповідальності за «злочини, що викликають занепокоєння всього міжнародного співтовариства», а також прояви вибіркового правосуддя, механізми диференціації та індивідуалізації відповідальності та покарання, досліджено значення санкцій у нормах про міжнародні злочини, зважаючи на комплементарний характер МКС. Особливий акцент зроблено на викликах, з якими зіткнулася українська правова система в умовах тривалого збройного конфлікту. Критикується практика «юридичного спрощення», коли міжнародні злочини підміняються загальнокримінальними. Аргументовано, що такий шлях є небезпечною ілюзією ефективності, що викривляє саму ідею правосуддя та стає перешкодою для досягнення справедливості. Крізь критичний розгляд феномену «вибіркове правосуддя» доведено, що різний підхід до відповідальності за ідентичні міжнародно визнані протиправні діяння, вчинені у зв’язку з тими ж подіями, підриває засади рівності та нівелює ідею справедливого суду стосовно винних у міжнародних злочинах, порушуючи також принципи невідворотності відповідальності та відсутності строків давності. Методологічну основу дослідження склало комплексне поєднання загальнонаукових та спеціально-юридичних методів, спрямованих на аналіз караності міжнародних злочинів. Крім порівняльно-правового методу, який дозволив зіставити стандарти Римського статуту та міжнародної прецедентної практики з національним правозастосуванням, дослідження проводилось також з використанням системно-структурного та формально-догматичного аналізу, завдяки яким санкцію досліджено не лише як засіб відображення покарання, а й як системний елемент, що визначає правовий режим злочину у зв’язку з низкою інших інститутів – строками давності та імунітетами. Герменевтичний підхід застосовано під час розгляду категорій тяжкості та справедливості, а метод правового моделювання дозволив обґрунтувати уніфіковані підходи до відповідальності, що є важливим для цілей легітимності здійснюваного правосуддя. Основна увага у дослідженні зосереджена на санкції як на інструменті, що має відображати реальну суспільну небезпеку діянь, і як на засобі, що сприяє реалізації низки інших правових гарантій, виконуючи водночас превентивну та ретрибутивну функції. У контексті засад передбачуваності проаналізовано й інші механізми гарантування відповідальності за найбільш тяжкі правопорушення, такі як геноцид, агресія, воєнні злочини та злочини проти людяності. Сучасні події свідчать про те, що міжнародне кримінальне право повинно розвиватися далі, а окремі підходи потребують перегляду в світлі вимог справедливості та невідворотності притягнення до відповідальності за злочини, які підривають міжнародні засади співіснування людства загалом, що особливо актуально сьогодні для України.
Економічний стан і форми господарської діяльності національних меншин Поділля в контексті політики коренізації у 1920–1930-х роках
Досліджено специфіку міжнаціональних відносин і повсякденного життя етнічних спільнот Поділля, що дає змогу оцінити практичні кроки партійно-державного керівництва 1920–1930-х рр. у сфері регулювання економічного життя регіону, зокрема єврейського та польського населення. Показано, що в межах політики коренізації радянська влада прагнула залучити національні меншини до активної участі в процесах соціалістичного будівництва. Зафіксовано трансформацію світоглядних орієнтацій польського населення щодо власної національної ідентичності, спричинену страхом репресій і дискримінаційних практик з боку держави. Висвітлено складні соціально-економічні умови існування значної частини єврейського населення міст і містечок Поділля. На матеріалах окремих округів простежено результати обстежень єврейського населення та формування його соціальної структури, яка суттєво різнилася за професійною належністю й рівнем матеріального забезпечення. Окремо охарактеризовано соціальну структуру польської національної меншини, основну масу якої становили незаможні та середняцькі верстви, тоді як лише незначну частину так званої «заградової шляхти» було віднесено до куркульського прошарку. Проаналізовано становлення кооперативних форм господарювання, зокрема сільськогосподарських колективів, зумовлене низькою землезабезпеченістю та нестачею робочої худоби в господарствах національних меншин. За цих умов виконавча влада Шепетівського округу розробляла рекомендації щодо впровадження колективного землекористування. Попри їх відсутність, в Острополі та Красилівському районі виникли перші єврейські артілі. Висвітлено причини конфліктних відносин між місцевим населенням і єврейськими колоністами, що виявлялися в соціальній напрузі, земельних конфліктах та насильницьких діях. Досліджено діяльність понад 85 національних сільськогосподарських артілей Поділля, що функціонували в умовах економічних труднощів, спричинених браком худоби, знарядь праці та обмеженою державною кредитною підтримкою. Значна частина їхньої продукції реалізовувалася через систему сільськогосподарської кооперації. Паралельно розвивалися промислові й кустарні кооперативи, зокрема в польських та єврейських громадах. Важливу роль у кооперативному русі відігравали кредитні й споживчі товариства, а також профспілки, які сприяли соціально-економічній інтеграції національних меншин.
Авторське право (c) 2025 Університетські наукові записки
Методи встановлення радянської влади на Поділлі (1920–1921 рр.)
Висвітлено особливості встановлення радянського терору над територією регіону та механізми формування репресивного апарату влади, зокрема процес створення губернським революційним комітетом Подільської губернської надзвичайної комісії. Цей орган у координації з губернським революційним трибуналом розгорнув системну діяльність, спрямовану на пошук, нейтралізацію та фізичне знищення осіб і соціальних груп, кваліфікованих владою як «контрреволюційні елементи». Проаналізовано інструментарій утвердження нової влади, що передбачав широке застосування насильства, зокрема практику масових страт, примусові реквізиції. Окрему увагу приділено дослідженню соціально-політичних умов, за яких відбувалося стихійне формування збройних селянських загонів. Показано, що ці формування стали реакцією місцевого населення на репресивну політику влади та вступали у збройне протистояння з продовольчими загонами й підрозділами Червоної армії, перетворюючись на важливий чинник дестабілізації ситуації в регіоні. Проаналізовано запровадження спеціальних механізмів боротьби із селянським повстанським рухом, серед яких ключове місце посідали систематичне використання практики заручництва та послідовне розширення принципу колективної відповідальності населення. Ці заходи застосовувалися як інструмент тиску на громади з метою залякування, придушення опору та забезпечення безперебійного функціонування стратегічно важливих об’єктів, передусім залізничного транспорту й засобів зв’язку. Звернено увагу на функціонуванні інституту «відповідачів», який ґрунтувався на покладанні колективної відповідальності мешканців населених пунктів або районів за «бандитські» чи «повстанські» дії. Запровадження цієї системи мало показовий і публічний характер: у районах, оголошених владою «неблагонадійними», рішення ухвалювалися на загальних сільських зборах, що посилювало психологічний тиск на населення. Встановлено роботу надзвичайної «трійки», діяльність якої поширювалася на всю територію Поділля. Основними завданнями цього органу було оперативне придушення «контрреволюційних» і «бандитських» виявів, здійснення репресивних акцій позасудового характеру, а також кампанія з вилучення зброї у місцевого населення, що остаточно закріплювало режим терору над регіоном.
Стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини
Відповідно до українського кримінального процесуального законодавства (ч. 4 ст. 370 КПК України) вмотивованість судового рішення є обов’язковою умовою/складовою його законності й водночас однією з гарантій, покликаних забезпечувати цю законність. Вимога вмотивовувати судове рішення, яке є юридичною підставою для проведення огляду чи обшуку в житлі чи іншому володінні особи, і має своє окреме нормативне закріплення в українському національному законодавстві, зокрема у ч. 1 ст. 30 Конституції України та ст. 13 КПК України, і покликана гарантувати право особи на недоторканність житла. А у практиці Європейського суду з прав людини з інтерпретації положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. зафіксовано вияви порушення вимоги про вмотивованість процесуальних рішень про надання дозволу на проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи. Європейським судом з прав людини напрацьовані правові позиції — настанови щодо факторів, які забезпечують її дотримання. На підставі аналізу цих положень можна сконструювати стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини. Узагальнено зміст цього стандарту, який полягає у такому: 1) факт наявності судового дозволу на проведення обшуку житла чи іншого володіння особи сам по собі не забезпечує законності відповідного обмеження права особи на недоторканність її житла чи іншого володіння, оскільки не є достатньою гарантією від зловживань з боку державних органів під час проведення цієї слідчої дії; 2) навіть обґрунтоване, але невмотивоване судове рішення про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи не відповідає такому елементу законності, як необхідність відповідного правообмеження у демократичному суспільстві; 3) ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним правилам вмотивованості будь-якого судового рішення, за винятком вимоги дати відповідь на всі ключові аргументи сторони захисту. Вона повинна містити всі встановлені кримінальним процесуальним законом реквізити; 4) у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи підстави, причини, мета обшуку та здійснимість її досягнення шляхом обшуку мають бути конкретизовані обставинами відповідного кримінального провадження та підтверджені доказами, здобутими в установленому законом порядку; 5) для того, щоб не залишати місця для сваволі органів, які здійснюватимуть обшук, у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи мають бути чітко встановлені межі обсягу обшуку, зокрема шляхом описання індивідуальних ознак речей та документів, які мають бути відшукані та вилучені в результаті обшуку, та персоналізації осіб, які мають бути виявлені шляхом обшуку; 6) у разі надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння адвоката в ухвалі слідчого судді мають бути чітко визначені способи захисту адвокатської таємниці.
ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи