«Університетські наукові записки» (до 2005 року — «Вісник Хмельницького інституту регіонального управління та права») є мультидисциплінарним рецензованим науковим періодичним виданням, що публікує результати оригінальних наукових досліджень у галузях права, економіки та публічного управління, а також міждисциплінарні дослідження, виконані на перетині цих галузей. Журнал засновано у 2002 році. Засновник: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Протягом 2009–2024 років співзасновниками журналу виступали: Національна академія державного управління при Президентові України (правонаступник — Київський національний університет імені Тараса Шевченка); Інститут законодавства Верховної Ради України (правонаступник — Дослідницька служба Верховної Ради України). Видавець: Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова (ЄДРПОУ 14163438). Свідоцтво суб’єкта видавничої справи (Серія ДК № 6982 від 19.11.2019 р.) Мета та завдання журналу Метою журналу є забезпечення відкритої наукової платформи для оприлюднення результатів фундаментальних і прикладних досліджень, спрямованих на: розвиток правової, економічної та управлінської науки; удосконалення законодавства та правозастосовної практики; розвиток інститутів публічного управління; інтеграцію результатів наукових досліджень до національного та міжнародного наукового простору. Предметна спрямованість (Scope) Предметна спрямованість журналу сформована відповідно до його історичної спеціалізації та охоплює дослідження, присвячені: розвитку правової доктрини, законодавства та правозастосування; теоретичним і прикладним проблемам функціонування правової системи; інституційним, правовим та економічним засадам розвитку держави і суспільства; правовим аспектам діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування; публічному управлінню, адміністративним процедурам та врядуванню; економіко-правовим механізмам регулювання суспільних відносин; трансформації правових та управлінських інститутів в умовах сучасних соціально-економічних змін; міждисциплінарним дослідженням, що поєднують правові, економічні та управлінські підходи. Види публікацій Журнал публікує: наукові статті (у тому числі оглядового характеру); рецензії на наукові видання. Основні відомості про журнал ISSN (Print): 2078-9165 ISSN-L: 2078-9165 Періодичність: 6 номерів на рік Мови публікації: українська, англійська DOI-префікс: 10.37491 Кожній публікації присвоюється цифровий ідентифікатор DOI (Digital Object Identifier), що забезпечує її однозначну ідентифікацію та постійну доступність у цифровому середовищі. Статус та індексація Журнал: зареєстрований як друковане медіа України (ідентифікатор медіа: R30-05101; рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення № 1745 від 23.05.2024); з 2003 року до 01 червня 2026 року включений до Переліку наукових фахових видань України (категорія «Б») відповідно до наказів Міністерства освіти і науки України № 1188 від 24.09.2020 та № 1471 від 26.11.2020 за спеціальностями: 051 Економіка 071 Облік і оподаткування 072 Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок 073 Менеджмент 075 Маркетинг 076 Підприємництво, торгівля та біржова діяльність 081 Право 232 Соціальне забезпечення 242 Туризм і рекреація 262 Правоохоронна діяльність 281 Публічне управління та адміністрування 292 Міжнародні економічні відносини 293 Міжнародне право З 1 червня 2026 року науковий журнал «Університетські наукові записки» як наукове фахове видання продовжує свою діяльність у межах кластеру Право за спеціальностями D8 Право та D9 Міжнародне право. Статті депонуються в міжнародній базі даних Index Copernicus International: http://bit.ly/UNZ_IC Контакти Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова Науково-редакційний відділ вул. Героїв Майдану, 8 м. Хмельницький, 29000 Україна Тел.: +380 (382) 71-80-96 Тел.: +380 (96) 354-60-93 Email: unz@univer.km.ua Офіційний сайт: https://unz.univer.km.ua Профілі журналу Google Scholar: http://bit.ly/UNZ_Google Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського: http://bit.ly/UNZ_Vernadskyi Facebook: http://bit.ly/UNZ_FB Telegram: https://t.me/unzua
Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова
Особливості реформування водного законодавства у післявоєнний період в Україні
Вивчаються екологічні та правові проблеми у сфері водних правовідносин в Україні. Автор у науковій праці аналізує критичний екологічний стан Чорного й Азовського морів, річок, озер, підземних вод України саме з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на Україну та глобальність завданих екологічних збитків військовими діями ворога вищезазначеним природним ресурсам. У цій площині правовідносин відстежуються статистичні дані з офіційних публічних джерел та джерел органів державної виконавчої влади щодо екологічної катастрофи, яка простежується у водному середовищі України. Необхідно зазначити, що вивчається інститут репарації коштів Російської Федерації в Україну за завдану шкоду навколишньому природному середовищу, зокрема водному фонду України, та шляхи його реалізації в правовій площині. Досліджуються нормативно-правові акти України, міжнародні договори, конвенції у сфері водних правовідносин, які спрямовані на здійснення охорони та раціонального використання вод та правові прогалини у сфері водних правовідносин, які Україна разом з міжнародними партнерами зобов’язані вирішити задля добробуту екологічного майбутнього для суспільства в цілому. У ключі євроінтеграційних процесів у Європейський Союз Україні потрібно на національному рівні здійснити імплементацію ще багатьох директив Європейського Союзу у сфері екологічного законодавства, що стосуються водних відносин, та реформувати управлінський апарат водного фонду України. Вивчається механізм міжнародної співпраці між Україною та Королівством Данії в контексті удосконалення та оновлення управління підземними водами України в післявоєнний період часу. У процесі дослідження зазначається про необхідність реформування до сучасних європейських стандартів і вимог моніторингу вод на державному рівні та створення санітарних захисних зон для водного середовища в Україні задля здійснення в майбутньому охорони та відновлення водних ресурсів України й існування у подальшому в них екологічно здорової флори і фауни.
Авторське право (c) 2026 Анна МІСІНКЕВИЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України: сучасні виклики та імплементація європейського досвіду
Аналізуються актуальні питання дотримання прав людини у сфері охорони державного кордону України. Акцентовано, що діяльність Державної прикордонної служби України (Держприкордонслужби) орієнтована на забезпечення належного рівня правового захисту подорожуючих осіб, що є невід’ємною складовою європейських стандартів управління кордонами. Розглянуто напрями практичної реалізації прогресивних європейських практик у сфері охорони державного кордону України: модернізацію прикордонної інфраструктури, запровадження цифрових сервісів у діяльності органів охорони державного кордону. Розглянуто судову практику у сфері адміністративно-правового регулювання процедур перетину державного кордону з урахуванням необхідності дотримання прав людини. Виокремлено проблемні питання у сфері дотримання прав людини у випадку затримання та тримання іноземців і осіб без громадянства при незаконному перетині (спробі незаконного перетину) державного кордону. Наголошено на актуальності імплементації системи «Custody Records» у діяльність Держприкордонслужби як такої, що може, з одного боку, суттєво вплинути на зменшення кількості порушень прав осіб під час застосування прикордонних процедур, а з іншого — посилити гарантії захисту персоналу Держприкордонслужби від необґрунтованих звинувачень та підвищити його відповідальність. Підкреслено необхідність систематичного правового навчання і підвищення кваліфікації персоналу органів та підрозділів охорони державного кордону. Обґрунтовано необхідність розробки і прийняття Закону України «Про інтегроване управління державним кордоном» та створення міжвідомчого координаційного органу, контрольованого урядом, як стратегічно важливих кроків для забезпечення ефективної системи охорони державного кордону, що відповідатиме стандартам Європейського Союзу. Запропоновано адаптувати інституційну модель Fundamental Rights Office / Fundamental Rights Monitors у діяльність Держприкордонслужби для упередження порушень прав людини, більшої відкритості діяльності прикордонного органу та інтегрування практик Європейського Союзу в національну систему інтегрованого управління державним кордоном України. Підсумовується, що удосконалення правової бази інтегрованого управління державним кордоном України як нового інституту механізму охорони державного кордону забезпечить баланс між гарантуванням національної безпеки та дотриманням міжнародних стандартів у сфері забезпечення прав людини.
інтегроване управління державним кордоном України
Авторське право (c) 2026 Валентин ЗЬОЛКА, Юлія СТЕПАНОВА, Михайло КОРОЛЬ, Наталія РАДЧЕНЯ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Геополітичні стратегії сучасного Китаю в умовах трансформації світового порядку та їхні наслідки для України
Здійснено комплексний аналіз стратегій Китайської Народної Республіки, спрямованих на досягнення світового лідерства в умовах трансформації сучасного міжнародного порядку. Дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході та охоплює економічний, технологічний, геополітичний, безпековий та ідеологічний виміри глобальної політики КНР. Обґрунтовано, що китайська модель посилення міжнародного впливу має системний і довгостроковий характер та поєднує елементи державного стратегічного планування, ринкових механізмів і цілеспрямованої зовнішньої експансії. На основі аналізу стратегічних документів КНР, звітів провідних аналітичних центрів, статистичних і моніторингових даних, а також сучасних наукових публікацій, показано, що Китай реалізує багатовимірну стратегію глобального впливу. В економічній сфері стратегія «подвійного обігу» спрямована на одночасне зміцнення внутрішнього ринку та розширення зовнішніх економічних зв’язків, що закріплює КНР як одного з ключових акторів у глобальних ланцюгах створення доданої вартості. Особливу роль у цій стратегії відіграє ініціатива «Один пояс, один шлях» (Belt and Road Initiative), яка розглядається не лише як транспортно-інфраструктурний проєкт, а й як інструмент формування геоекономічного та політичного впливу Китаю на Азію, Африку, Європу та Латинську Америку. У технологічній сфері КНР демонструє суттєве просування в критично важливих галузях, зокрема: у сфері штучного інтелекту, телекомунікацій п’ятого покоління та нових енергетичних технологій. Окрему увагу приділено аналізу сучасного стану відносин між КНР та Європейським Союзом, які характеризуються поєднанням економічної взаємозалежності та стратегічного суперництва, що зростає. Показано, що ЄС дедалі частіше розглядає Китай не лише як торговельного партнера, а й як системного конкурента та джерело стратегічних викликів у сферах технологій, інвестиційної безпеки й нормативного впливу, що формує новий контекст взаємодії. Досліджуються наслідки зростання глобального впливу Китаю для України. Доведено, що еволюція відносин КНР з ЄС та фрагментація світової економіки створюють для України як ризики, так і можливості. З одного боку, Україна має зберігати курс на європейську інтеграцію та стратегічне партнерство зі США, з іншого — адаптувати зовнішньоекономічну політику до зростальній ролі Китаю у глобальних ланцюгах постачання та міжнародній торгівлі. Підкреслюється, що сучасні геополітичні стратегії КНР є довгостроковим проєктом, який поступово трансформує правила міжнародної політики, економіки та безпеки. Обґрунтовується необхідність подальших системних досліджень цієї проблематики з метою формування зваженої державної політики України та адаптації національних стратегій до динамічних змін міжнародного середовища.
Авторське право (c) 2026 Надія СТЕНЬГАЧ https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Принцип найкращих інтересів дитини під час визначення її місця проживання в умовах воєнного стану
Визначено та надано характеристику принципу найкращих інтересів дитини під час визначення її місця проживання в умовах воєнного стану. Принцип найкращих інтересів дитини розкривається у широкому та вузькому сенсі. У широкому розумінні цей принцип застосовується до всіх правовідносин, у яких бере участь дитина, а ось у вузькому — лише до сімейних правовідносин. Наголошено, що не існує винятків у правовідносинах, у яких учасником є дитина, щодо застосування принципу найкращих інтересів дитини. Завжди варто використовувати індивідуальний підхід до потреб дитини під час визначення її місця проживання. При цьому можливість участі дитини у визначенні її найкращих інтересів не прив’язана до певного її віку, а залежить від свідомого розуміння обставин власного життя. Рішення щодо зміни місця проживання дитини має бути адаптовано до кожної дитини. Розглянута проблематика щодо примусової евакуації дітей. Ці правовідносини не належать до сфери сімейно-правових відносин через те, що є втручання держави для забезпечення безпеки, життя та здоров’я дитини. Визначено, що внаслідок воєнного стану справи щодо визначення місця проживання дитини вийшли за межі сімейно-правових спорів. Зроблено висновок, що місце проживання дитини є елементом її автономії. Тому це питання має чутливість та вимагає поваги при втручанні, яке можливе з боку батьків, інших членів сім’ї чи держави. Вторгнення в автономію дитини має супроводжуватися повагою до гідності, індивідуальності дитини, а тому може бути виправдано лише за наявності вагомих обставин, чинників щодо необхідності зміни проживання дитини. Тому під час визначення місця проживання дитини необхідно здійснювати оцінку того, як порушення звичного способу життя дитини, зокрема розлука з сім’єю, школою чи однолітками, може спричинити психологічний стрес, вплинути на загальний розвиток та соціальну адаптацію дитини. Тобто під час визначення нового місця проживання дитини мають визначатися вагомі переваги щодо такої зміни.
Авторське право (c) 2026 Ольга АВРАМОВА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Оцінювання ефективності процесуально-правового регулювання: господарсько-процесуальний аспект
З урахуванням конституційних засад правосуддя та специфіки процесуального права розкривається сутність і зміст категорії «ефективність процесуально-правового регулювання». Визначено чинники, що зумовлюють ефективність процесуально-правового регулювання, та обґрунтовано їхню специфіку в господарсько-процесуальному вимірі. Розкрито роль суддівського розсуду і судового активізму в механізмі реалізації процесуальних норм та з’ясовано їхній вплив на ефективність господарського судочинства та рівень транзакційних витрат бізнесу. Приділено увагу аналізу ризиків та недоліків надмірного судового активізму для принципів правової визначеності, стабільності судової практики та ефективності процесуально-правового регулювання. Обґрунтовано сутність і основний зміст функціональної моделі господарського процесу як методологічної альтернативи нормативоцентричному підходу до організації судового розгляду. Визначено основні критерії оцінювання ефективності господарських процесуальних норм, орієнтовані на поєднання правових і економіко-правових показників, до яких належать результативність процесуально-правового регулювання, процесуальна економія, динамічність судового процесу, оптимальне зіставлення інтересів особи, суспільства і держави, судова практика, гарантованість реалізації процесуальних прав та адаптивність процесуально-правових норм. Сформульовані шляхи та способи підвищення ефективності процесуально-правового регулювання в господарському судочинстві, з урахуванням потреб стабільності господарського обороту та сучасних умов здійснення правосуддя в Україні. Підкреслюється, що ефективність господарських процесуально-правових норм має оцінюватися через сукупність взаємопов’язаних критеріїв, які відображають не лише нормативну досконалість процесуального регулювання, але і його фактичну дієвість, економічну доцільність та здатність забезпечувати баланс інтересів у сфері господарських відносин. Такий підхід дозволяє розглядати процесуально-правове регулювання як функціональний інструмент забезпечення ефективного господарського судочинства, а не як самодостатню формальну конструкцію.
ефективність процесуально-правового регулювання
критерії оцінювання ефективності процесуально-правового регулювання
функціональна модель господарського процесу
Авторське право (c) 2026 Вікторія РЄЗНІКОВА, Валентин ЩЕРБИНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Договори позики та зберігання як правова основа фінансової діяльності у Стародавньому Римі
Досліджено приватноправові договірні механізми, через які у Стародавньому Римі здійснювалася фінансова, зокрема так звана банківська, діяльність. Вихідною методологічною позицією є твердження про відсутність у римському праві самостійної інституційної системи банківського регулювання, що зумовлювало реалізацію фінансових операцій у межах класичних договірних конструкцій ius civile (цивільного права), доповнених інструментами ius honorarium (магістратського права) та ius praetorium (преторського права). Основна увага зосереджена на аналізі договорів позики (mutuum) та зберігання (depositum), які становили юридичне ядро фінансового посередництва у Римі. Розкрито правову природу та функціональні особливості договору depositum у класичній і некласичній формах, зокрема depositum irregulare, що широко застосовувався у практиці argentarii та дозволяв використовувати передані на зберігання грошові кошти. Проаналізовано договір mutuum як універсальну форму кредитування, яка забезпечувала перерозподіл акумульованих фінансових ресурсів і виступала основним інструментом активних операцій банкірів. Окрему увагу приділено ролі допоміжних договірних конструкцій (stipulatio, mandatum, societas), які забезпечували оформлення відсотків, платіжних доручень та спільної фінансової діяльності. Дослідження спирається на аналіз фрагментів Дигестів Юстиніана, що дозволяє простежити взаємодію ius civile та ius honorarium у регулюванні фінансових відносин, а також на сучасні історико-правові та економічні студії, присвячені діяльності римських банкірів. Обґрунтовується теза про те, що пробанківська практика у Стародавньому Римі функціонувала як сукупність приватноправових відносин, заснованих на принципі autonomia privata, а не як окрема публічно-правова інституція. Зроблено висновок, що саме гнучкість класичних договірних моделей дозволила інтегрувати складні фінансові операції в систему римського приватного права без формування спеціального банківського законодавства. Отримані результати мають значення для глибшого розуміння історико-правових витоків фінансового посередництва та можуть бути використані в майбутніх порівняльних дослідженнях римського та сучасного банківського права.
Авторське право (c) 2026 Світлана ЛОЗІНСЬКА, Жанна ЧОРНА https://creativecommons.org/licenses/by/4.0/
Санкції у нормах про міжнародні злочини: між принципами законності та справедливості
Питання кримінальної відповідальності за міжнародні злочини виходить далеко за межі внутрішнього державного суверенітету. Створення Міжнародного кримінального суду (далі — МКС) стало відповіддю міжнародної спільноти на масові порушення прав людини, в першу чергу, як превентивний механізм, що буде гарантувати стабільність у питаннях міжнародного правосуддя та забезпечувати дотримання основних міжнародних норм. Водночас вторгнення рф на територію України стало яскравим прикладом зневажливого ставлення як до внутрішньодержавних задекларованих цінностей, так і щодо міжнародних загальновизнаних пріоритетів, відносин, договорів та зобов’язань, до історичного минулого та до світових здобутків загалом у боротьбі проти безкарності за найбільш тяжкі злочини. У цьому зв’язку особливе значення МКС має безпосередньо і для України не лише як засіб попередження, а й як карний механізм для гарантії притягнення до відповідальності винних. Проте виникає чимало питань у зв’язку із застосуванням такого додаткового механізму на національному рівні, які виходять за межі лише необхідності визначення протиправності діяння. У світлі вимог покарання за найбільш серйозні та масштабні порушення прав людини завжди стоїть завдання, з одного боку, досягнення справедливості для жертв жахливих злочинів, а з іншого — дотримання засад законності і рівності щодо тих, хто вчинив такі звірства, отже, дотримання принципів верховенства права. Тому питання покарання за міжнародні злочини набуває особливого змісту як у світлі превентивного впливу, так і у зв’язку з виконанням ним інших функцій. З метою виявлення проблем, що виникають при притягненні до відповідальності винних, здійснено комплексний аналіз теоретичних та прикладних питань крізь призму як міжнародних стандартів, так і вимог національного законодавства. Використовуючи значною мірою порівняльно-правовий метод, на основі аналізу міжнародних документів та відповідної міжнародної і національної практики, автори досліджують взаємодію принципу законності (nullum crimen, nulla poena sine lege) із засадами справедливості та пропорційності. Окрему увагу приділено аналізу «тяжкості» правопорушення в контексті загальнокримінальних та міжнародних злочинів, розглянуто проблемні аспекти при притягнені до відповідальності за «злочини, що викликають занепокоєння всього міжнародного співтовариства», а також прояви вибіркового правосуддя, механізми диференціації та індивідуалізації відповідальності та покарання, досліджено значення санкцій у нормах про міжнародні злочини, зважаючи на комплементарний характер МКС. Особливий акцент зроблено на викликах, з якими зіткнулася українська правова система в умовах тривалого збройного конфлікту. Критикується практика «юридичного спрощення», коли міжнародні злочини підміняються загальнокримінальними. Аргументовано, що такий шлях є небезпечною ілюзією ефективності, що викривляє саму ідею правосуддя та стає перешкодою для досягнення справедливості. Крізь критичний розгляд феномену «вибіркове правосуддя» доведено, що різний підхід до відповідальності за ідентичні міжнародно визнані протиправні діяння, вчинені у зв’язку з тими ж подіями, підриває засади рівності та нівелює ідею справедливого суду стосовно винних у міжнародних злочинах, порушуючи також принципи невідворотності відповідальності та відсутності строків давності. Методологічну основу дослідження склало комплексне поєднання загальнонаукових та спеціально-юридичних методів, спрямованих на аналіз караності міжнародних злочинів. Крім порівняльно-правового методу, який дозволив зіставити стандарти Римського статуту та міжнародної прецедентної практики з національним правозастосуванням, дослідження проводилось також з використанням системно-структурного та формально-догматичного аналізу, завдяки яким санкцію досліджено не лише як засіб відображення покарання, а й як системний елемент, що визначає правовий режим злочину у зв’язку з низкою інших інститутів – строками давності та імунітетами. Герменевтичний підхід застосовано під час розгляду категорій тяжкості та справедливості, а метод правового моделювання дозволив обґрунтувати уніфіковані підходи до відповідальності, що є важливим для цілей легітимності здійснюваного правосуддя. Основна увага у дослідженні зосереджена на санкції як на інструменті, що має відображати реальну суспільну небезпеку діянь, і як на засобі, що сприяє реалізації низки інших правових гарантій, виконуючи водночас превентивну та ретрибутивну функції. У контексті засад передбачуваності проаналізовано й інші механізми гарантування відповідальності за найбільш тяжкі правопорушення, такі як геноцид, агресія, воєнні злочини та злочини проти людяності. Сучасні події свідчать про те, що міжнародне кримінальне право повинно розвиватися далі, а окремі підходи потребують перегляду в світлі вимог справедливості та невідворотності притягнення до відповідальності за злочини, які підривають міжнародні засади співіснування людства загалом, що особливо актуально сьогодні для України.
Економічний стан і форми господарської діяльності національних меншин Поділля в контексті політики коренізації у 1920–1930-х роках
Досліджено специфіку міжнаціональних відносин і повсякденного життя етнічних спільнот Поділля, що дає змогу оцінити практичні кроки партійно-державного керівництва 1920–1930-х рр. у сфері регулювання економічного життя регіону, зокрема єврейського та польського населення. Показано, що в межах політики коренізації радянська влада прагнула залучити національні меншини до активної участі в процесах соціалістичного будівництва. Зафіксовано трансформацію світоглядних орієнтацій польського населення щодо власної національної ідентичності, спричинену страхом репресій і дискримінаційних практик з боку держави. Висвітлено складні соціально-економічні умови існування значної частини єврейського населення міст і містечок Поділля. На матеріалах окремих округів простежено результати обстежень єврейського населення та формування його соціальної структури, яка суттєво різнилася за професійною належністю й рівнем матеріального забезпечення. Окремо охарактеризовано соціальну структуру польської національної меншини, основну масу якої становили незаможні та середняцькі верстви, тоді як лише незначну частину так званої «заградової шляхти» було віднесено до куркульського прошарку. Проаналізовано становлення кооперативних форм господарювання, зокрема сільськогосподарських колективів, зумовлене низькою землезабезпеченістю та нестачею робочої худоби в господарствах національних меншин. За цих умов виконавча влада Шепетівського округу розробляла рекомендації щодо впровадження колективного землекористування. Попри їх відсутність, в Острополі та Красилівському районі виникли перші єврейські артілі. Висвітлено причини конфліктних відносин між місцевим населенням і єврейськими колоністами, що виявлялися в соціальній напрузі, земельних конфліктах та насильницьких діях. Досліджено діяльність понад 85 національних сільськогосподарських артілей Поділля, що функціонували в умовах економічних труднощів, спричинених браком худоби, знарядь праці та обмеженою державною кредитною підтримкою. Значна частина їхньої продукції реалізовувалася через систему сільськогосподарської кооперації. Паралельно розвивалися промислові й кустарні кооперативи, зокрема в польських та єврейських громадах. Важливу роль у кооперативному русі відігравали кредитні й споживчі товариства, а також профспілки, які сприяли соціально-економічній інтеграції національних меншин.
Авторське право (c) 2025 Університетські наукові записки
Методи встановлення радянської влади на Поділлі (1920–1921 рр.)
Висвітлено особливості встановлення радянського терору над територією регіону та механізми формування репресивного апарату влади, зокрема процес створення губернським революційним комітетом Подільської губернської надзвичайної комісії. Цей орган у координації з губернським революційним трибуналом розгорнув системну діяльність, спрямовану на пошук, нейтралізацію та фізичне знищення осіб і соціальних груп, кваліфікованих владою як «контрреволюційні елементи». Проаналізовано інструментарій утвердження нової влади, що передбачав широке застосування насильства, зокрема практику масових страт, примусові реквізиції. Окрему увагу приділено дослідженню соціально-політичних умов, за яких відбувалося стихійне формування збройних селянських загонів. Показано, що ці формування стали реакцією місцевого населення на репресивну політику влади та вступали у збройне протистояння з продовольчими загонами й підрозділами Червоної армії, перетворюючись на важливий чинник дестабілізації ситуації в регіоні. Проаналізовано запровадження спеціальних механізмів боротьби із селянським повстанським рухом, серед яких ключове місце посідали систематичне використання практики заручництва та послідовне розширення принципу колективної відповідальності населення. Ці заходи застосовувалися як інструмент тиску на громади з метою залякування, придушення опору та забезпечення безперебійного функціонування стратегічно важливих об’єктів, передусім залізничного транспорту й засобів зв’язку. Звернено увагу на функціонуванні інституту «відповідачів», який ґрунтувався на покладанні колективної відповідальності мешканців населених пунктів або районів за «бандитські» чи «повстанські» дії. Запровадження цієї системи мало показовий і публічний характер: у районах, оголошених владою «неблагонадійними», рішення ухвалювалися на загальних сільських зборах, що посилювало психологічний тиск на населення. Встановлено роботу надзвичайної «трійки», діяльність якої поширювалася на всю територію Поділля. Основними завданнями цього органу було оперативне придушення «контрреволюційних» і «бандитських» виявів, здійснення репресивних акцій позасудового характеру, а також кампанія з вилучення зброї у місцевого населення, що остаточно закріплювало режим терору над регіоном.
Стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини
Відповідно до українського кримінального процесуального законодавства (ч. 4 ст. 370 КПК України) вмотивованість судового рішення є обов’язковою умовою/складовою його законності й водночас однією з гарантій, покликаних забезпечувати цю законність. Вимога вмотивовувати судове рішення, яке є юридичною підставою для проведення огляду чи обшуку в житлі чи іншому володінні особи, і має своє окреме нормативне закріплення в українському національному законодавстві, зокрема у ч. 1 ст. 30 Конституції України та ст. 13 КПК України, і покликана гарантувати право особи на недоторканність житла. А у практиці Європейського суду з прав людини з інтерпретації положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. зафіксовано вияви порушення вимоги про вмотивованість процесуальних рішень про надання дозволу на проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи. Європейським судом з прав людини напрацьовані правові позиції — настанови щодо факторів, які забезпечують її дотримання. На підставі аналізу цих положень можна сконструювати стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини. Узагальнено зміст цього стандарту, який полягає у такому: 1) факт наявності судового дозволу на проведення обшуку житла чи іншого володіння особи сам по собі не забезпечує законності відповідного обмеження права особи на недоторканність її житла чи іншого володіння, оскільки не є достатньою гарантією від зловживань з боку державних органів під час проведення цієї слідчої дії; 2) навіть обґрунтоване, але невмотивоване судове рішення про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи не відповідає такому елементу законності, як необхідність відповідного правообмеження у демократичному суспільстві; 3) ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним правилам вмотивованості будь-якого судового рішення, за винятком вимоги дати відповідь на всі ключові аргументи сторони захисту. Вона повинна містити всі встановлені кримінальним процесуальним законом реквізити; 4) у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи підстави, причини, мета обшуку та здійснимість її досягнення шляхом обшуку мають бути конкретизовані обставинами відповідного кримінального провадження та підтверджені доказами, здобутими в установленому законом порядку; 5) для того, щоб не залишати місця для сваволі органів, які здійснюватимуть обшук, у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи мають бути чітко встановлені межі обсягу обшуку, зокрема шляхом описання індивідуальних ознак речей та документів, які мають бути відшукані та вилучені в результаті обшуку, та персоналізації осіб, які мають бути виявлені шляхом обшуку; 6) у разі надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння адвоката в ухвалі слідчого судді мають бути чітко визначені способи захисту адвокатської таємниці.
ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи
Економічна безпека: економіко-правові аспекти врегулювання та забезпечення в сучасних умовах
Досліджуються економіко-правові аспекти врегулювання та забезпечення економічної безпеки в сучасних умовах воєнних загроз та мультикриз. Обґрунтована необхідність формування нового комплексного підходу до забезпечення економічної безпеки, який поєднував би економічну, правову та інституційну складові, враховував би комплексний характер сучасних загроз і був би узгоджений із міжнародними стандартами. Поняття економічної безпеки, з економіко-правового погляду, визначено як стан захищеності національної економічної системи, її інституцій, суб’єктів господарювання та суспільства від внутрішніх і зовнішніх загроз, який забезпечує здатність економіки функціонувати стійко, передбачувано та безперервно, зберігати і нарощувати економічний потенціал, генерувати розвиток, інновації та конкурентоспроможність, а також забезпечувати стратегічні національні інтереси в умовах ризиків, криз та шоків, зокрема і воєнного характеру. Обґрунтовано, що такий стан досягається через комплекс економічних, правових, регуляторних, інституційних і організаційних механізмів, спрямованих на ідентифікацію, оцінювання, запобігання, мінімізацію та нейтралізацію загроз, а також на підтримання економічної стійкості (резильєнтності), здатності до адаптації, відновлення і розвитку. Встановлено, що сучасна українська наукова думка досить послідовно й цілком справедливо виходить із багаторівневої природи економічної безпеки: макрорівень — держава, мезорівень — регіони/галузі, мікрорівень — суб’єкти господарювання. Розкрито зміст кожного з рівнів системи економічної безпеки. Здійснена спроба надати відповідь на питання: навіщо, з погляду права, така градація економічної безпеки на рівні, яке її практичне значення для правової системи? Розмежовано такі суміжні економіко-правові категорії, як: «економічна безпека», «економічний ризик», «економічна загроза», «економічна стійкість» та «економічна обороноздатність». Запропоновано авторське доктринальне визначення кожному з цих понять. Запропоновано авторську модель економіко-правового механізму забезпечення економічної безпеки. Останній визначений як цілісна, інституційно та нормативно організована система правових, організаційних, економічних та управлінських засобів, спрямованих на ідентифікацію, оцінювання, запобігання, мінімізацію й нейтралізацію економічних загроз і ризиків, забезпечення стійкості та відновлюваності економічної системи, а також захист її стратегічних інтересів у мирний і воєнний час. Обґрунтовано, що такий механізм забезпечення економічної безпеки має складатися з чотирьох взаємопов’язаних блоків — інституційно-організаційного, нормативно-регуляторного, забезпечення економічної стійкості (резильєнтності), контролю й відповідальності. Його архітектура повинна бути побудована на багаторівневості (макро-, мезо- та мікрорівнях) економічної безпеки, що дозволяє узгодити державну політику, галузеве регулювання та поведінку окремих суб’єктів господарювання. Проаналізовано досвід ЄС у сфері забезпечення економічної безпеки. Враховуючи структуру європейського економіко-безпекового режиму, його концептуальні засади («promote–protect–partner», тобто просування конкурентоспроможності, захист від ризиків і партнерство з «однодумцями») та відповідні інструменти (скринінг інвестицій, контроль технологій, кібербезпека, стійкість ланцюгів постачання, протидія економічному примусу), запропоновано перелік актуальних для України узагальнених напрямів зближення правопорядків.
макро-, мезо-, мікрорівні економічної безпеки
механізм забезпечення економічної безпеки
Модель управління психологічною безпекою і резильєнтністю в закладах освіти під час війни
Обґрунтовується необхідність розроблення інституційних підходів до управління психологічною безпекою та резильєнтністю в українських закладах освіти в умовах повномасштабної війни. Підґрунтям для дослідження стали емпіричні дані проєкту «At‑Risk Mental Health Support for Ukrainian Teachers & Students» («Підтримка ментального здоров’я в зоні ризику для українських педагогів та здобувачів освіти», коротка назва — «Освіта без стресу»), який реалізується за підтримки Відділу преси, освіти та культури Посольства США в Україні, що засвідчили суттєве погіршення психоемоційного стану учасників освітнього процесу, високу поширеність тривоги, стресу й депресивних проявів, «перцептивні розриви» між групами (адміністрація, педагоги, здобувачі, батьки), низький рівень користування психологічними сервісами та недостатню інституційну підтримку, що підсилило потребу у стандартизованих управлінських рішеннях. Метою статті є розроблення та представлення операційної моделі управління психологічною безпекою й резильєнтністю в закладах освіти під час війни на основі матеріалів посібника й навчального курсу «Освіта без стресу». Методологія дослідження включала кількісний аналіз емпіричних даних, якісний контент-аналіз 12-модульного посібника, зіставлення з сучасними підходами до кризового освітнього менеджменту та експертну валідацію моделі. У статті представлено авторську операційну модель «Освіта без стресу», що охоплює шість взаємопов’язаних компонентів: управління, ризики, люди, процеси, комунікація та вимірювання. На основі цієї моделі розроблено дорожню карту на 12 місяців (підготовка — пілотування — масштабування — інституціалізація), систему багаторівневих метрик (R1–R4) та управлінські рішення, спрямовані на зниження стресу, підвищення резильєнтності та зміцнення культури психологічної безпеки. Показано, що системний підхід, який поєднує політики, щоденні практики, рольові інтервенції та регулярне оцінювання, забезпечує значно вищу сталість позитивних змін порівняно з разовими заходами. Дослідження демонструє високу прикладну цінність моделі та її потенціал до масштабування в умовах війни.
Геоекономічні та інноваційні аспекти розвитку культурного туризму України в умовах підвищення резильєнтності
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю посилення резильєнтності культурного туризму України в умовах зростальних геоекономічних ризиків, трансформації світових туристичних потоків і потреби інтеграції у глобальний культурно-туристичний простір. Культурний туризм стає одним із ключових факторів відновлення економіки, формування позитивного міжнародного іміджу та залучення інвестицій, що підсилює важливість інноваційного та геоекономічного підходів до його розвитку. Метою статті є наукове обґрунтування геоекономічних та інноваційних механізмів розвитку культурного туризму України в умовах підвищення резильєнтності та визначення стратегічних напрямів посилення його конкурентоспроможності на міжнародному ринку. Методологія дослідження включає системний підхід, аналіз і синтез наукових джерел 2020–2025 рр., методи порівняльного аналізу, статистичний аналіз даних UNWTO, ЮНЕСКО та Державного агентства розвитку туризму України, а також кейс-метод для оцінювання інноваційних практик цифровізації культурної спадщини. У результатах дослідження доведено, що VR/AR-технології, 3D-сканування, цифрові архіви, інтерактивні туристичні платформи та моделі віртуальної реконструкції підвищують доступність культурних об’єктів і пом’якшують наслідки воєнних та економічних криз. Підкреслено, що геоекономічна перспектива визначає культурний туризм як чинник міжнародної співпраці, транскордонної мобільності та залучення інвестицій. Виявлено, що інновації сприяють інтеграції України у світовий туристичний простір, посиленню її позицій у європейському геоекономічному середовищі та наближенню до міжнародних стандартів охорони й промоції спадщини. Встановлено, що синергія інноваційних технологій і геоекономічного підходу забезпечує стійкість культурного туризму, створює передумови для економічного зростання та формує умови для ефективного відновлення галузі. Запропоновані напрями розвитку можуть бути використані органами влади, туристичними операторами й культурними інституціями для стратегічного планування та розширення міжнародної співпраці. Ключові слова: культурний туризм, геоекономіка, інновації, цифровізація, резильєнтність, туристичний потенціал.
Місце міжнародного гуманітарного права в системі сучасного міжнародного права
Здійснено теоретичне та практичне осмислення міжнародного гуманітарного права як частини міжнародного публічного права. Проведено кореляцію міжнародного гуманітарного права із суміжними галузями міжнародного права, такими як: міжнародне кримінальне право та міжнародне право захисту прав людини. Згадуються основні принципи міжнародного гуманітарного права в контексті розбору підходів до його розуміння на сучасному етапі правого розвитку як jus in bello із зверненням до попередніх визначень. Проаналізовано визначення міжнародного гуманітарного права в контексті аналізу балансу між двома його основними принципами — воєнною необхідністю та гуманністю. Проведено розмежування міжнародного гуманітарного права із міжнародним правом захисту прав людини. Досліджено наукові підходи до розуміння взаємозв’язку та взаємовпливу міжнародного гуманітарного права та міжнародного права захисту прав людини за принципом компліментарності та спорідненості. Відтак виявлено відмінності між міжнародним гуманітарним правом та міжнародним захистом прав людини. Проаналізовано приклади практичного розмежування вказаних галузей міжнародного публічного права на сучасному етапі за принципом lex specialis. З’ясовано майбутні тенденції подальшого взаємного розвитку міжнародного гуманітарного права та міжнародного права захисту прав людини. Досліджено вплив міжнародного кримінального права на міжнародне гуманітарне право. Встановлено, що галузь міжнародного кримінального права доповнює галузь міжнародного гуманітарного права у випадку необхідності практичного застосування норм міжнародного кримінального права при призначенні покарання за діяння, що підпадають під дію заборонних норм міжнародного гуманітарного права. Систематизовано підходи до інтегрованості елементів системи міжнародного публічного права.
основоположні права та свободи людини і громадянина
Особливості реформування лісового законодавства у післявоєнний період в Україні
Вивчаються правові проблеми щодо реформування лісового законодавства в Україні, актуальність яких зумовлена потребою його вдосконалення на сьогодні й у післявоєнний період з метою відновлення та збереження природного потенціалу лісового фонду держави та екосистеми лісів України для екологічного добробуту країни в майбутньому. Аналізується інформація з офіційних джерел та наводяться статистичні дані щодо екологічного становища лісів України, яке нині є вкрай критичним у зв’язку із війною. Сотні тисяч гектарів лісів в Україні є знищеними і непридатними для існування в них тваринного та рослинного світу. Землі таких лісів вкриті воронками, які утворилися внаслідок вибухів мін, бомб, ракет та інших військових боєприпасів, що нищать повністю лісову екосистему. Ґрунтовий покрив лісів на територіях, де відбуваються військові дії і на прилеглих ділянках є еродованим. Вивчаються та аналізуються нормативно-правові акти у сфері лісових відносин, які спрямовані на реформування останніх. Основуючись на аналізі законодавчої бази у сфері ведення лісового господарства зазначається про низку юридичних прогалин у ній. Одним з ключових моментів, що пропонується, є необхідність створення програми розмінування, відновлення, охорони, захисту та раціонального використання лісових ресурсів у державі шляхом розроблення окремого розділу «Державно-правова політика лісів України» у Лісовому кодексі України. Така програма повинна стати дорожньою картою для забезпечення екологічного добробуту лісів України та для сталого лісокористування в майбутньому відповідно до вимог Європейського Союзу. Також висловлюються пропозиції щодо доповнення Лісового кодексу України певними нормами, які врегульовували б правовідносини щодо консервації, рекультивації земель лісогосподарського призначення України, а також впровадження обліку й моніторингу біорізноманіття в лісах. Доречною є розробка на регіональних рівнях місцевих «районних та обласних» програм відновлення лісів. Вкрай важливим кроком на законодавчому рівні обґрунтовується необхідність розробити та затвердити фінансово-правовий механізм щодо забезпечення проведення відповідних робіт з розмінування та відновлення лісів України.
Якість судових рішень господарських судів та її вплив на забезпечення єдності судової практики
Досліджено критерії оцінювання, гарантій та принципів якості судових рішень господарських судів, а також досліджено вплив якості судових рішень на забезпечення єдності судової практики. Запропоновано дефініцію якості рішення господарського суду як інтегральної правової характеристики результату здійснення правосуддя в господарських спорах, що відображає ступінь відповідності змісту, форми та мотивування судового рішення вимогам законності, обґрунтованості, справедливості, передбачуваності, зрозумілості, послідовності та узгодженості з єдиною (усталеною) судовою практикою, забезпечує реалізацію принципу верховенства права і гарантує ефективний судовий захист прав та законних інтересів учасників господарських правовідносин. Обґрунтовано, що єдність судової практики в господарському судочинстві — це стан узгодженості, послідовності та стабільності правозастосовної діяльності господарських судів усіх рівнів, який забезпечує однакове тлумачення та застосування норм господарського, цивільного і процесуального законодавства в подібних правовідносинах, сприяє передбачуваності судових рішень, формує правову визначеність у сфері господарських відносин та зміцнює довіру суб’єктів господарювання до судової влади. Має подвійну природу: процесуально-правову, яка забезпечується інституційними механізмами; змістовно-логічну, що виявляється в послідовності аргументації, мотивуванні рішень, логічній узгодженості правових висновків, тобто як судових актів. Окреслено межі між поняттям якості судового рішення і такими поняттями, як: законність судового рішення, обґрунтованість судового рішення, справедливість судового рішення, легітимність судового рішення та ефективність судового рішення. Запропоновано систему похідних (другорядних) мікропринципів, що конкретизують, як саме загальні засади господарського судочинства реалізуються у структурі та змісті судового рішення господарського суду. Розкрито систему гарантій та здійснено аналіз системи критеріїв оцінювання якості судових рішень господарський судів, внесено пропозиції щодо її вдосконалення, доповнення в сучасних умовах. Зокрема запропоновано введення нового критерію оцінювання якості судового рішення господарського суду — операційно-економічної стійкості. Цей критерій слід розуміти як здатність судового рішення бути виконуваним, економічно доцільним, стійким до зовнішніх шоків (військових, логістичних, валютних, інфляційних тощо) та таким, що не створює нових або надмірних ризиків для сторін економічного обороту.
Громадська участь у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України
Аналізується громадська участь у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України, а також окреслено проблем і перспектив розвитку у цій сфері. Узагальнено поняття громадської участі. Наголошується, що громадська участь є процесом, за допомогою якого громадяни залучаються до процесів прийняття публічно-управлінських рішень, розробки політики, планування та реалізації проєктів, які впливають на їхнє життя та суспільство в цілому. Окреслено правові та законодавчі основи громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України. Розкрито роль громадських організацій, аналітичних центрів та експертних груп, які займаються моніторингом питань національної безпеки, серед яких виділено такі: Центр досліджень армії, конверсії та роззброєння, фонд «Повернись живим» (з 2024 року Центр ініціатив ПЖ), «Центр Медіареформи» (StopFake), Інститут інформаційної безпеки, Центр громадянських свобод, «Громадський комітет національної безпеки України». Описано низку діалогових платформ обговорення питань національної безпеки. Зокрема, на місцевому рівні виділено групове обговорення, фокус-групу, вуличне опитування, дослідницьку прогулянку, відкриту зустріч, майстерню ідей (воркшоп). Аналіз наукової літератури дозволив виокремити рівні громадської участі та їхні впливовості, зокрема: І — маніпулювання, ІІ — терапія, ІІІ — інформування, IV — консультування, V — врахування думки, VI — партнерство, VII — делегування повноважень, VIII — громадське керування. При цьому наголошено на трьох останніх рівнях, для яких характерна реальна (дієва) участь громадян у процесі планування, прийняття та реалізації публічно-управлінських рішень у формах партнерської участі, референдумів тощо. Проведено аналіз ключових проблем громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України, а саме: недостатня прозорість процесів, обмежені можливості для залучення, низький рівень обізнаності громадськості, відсутність ефективних механізмів зворотного зв’язку, недостатня підтримка громадських ініціатив, інформаційні маніпуляції та дезінформація, відсутність єдиної політики з питань громадської безпеки. Окреслено шляхи вирішення проблем та усунення їхніх наслідків, а також запропоновано перспективні напрями розвитку громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України.
Систематизація недержавних суб’єктів запобігання злочинності в Україні
Осмислено необхідність впорядкування та систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності задля розуміння їхньої ролі та способів участі у запобіжній діяльності. Досліджено взаємозв’язок функціональних можливостей недержавних суб’єктів запобіжної діяльності та їхнього місця в системі недержавних суб’єктів запобігання злочинності загалом. Проаналізовано наукові підходи до систематизації суб’єктів запобігання злочинності, розгляд науковцями їх як перелік окремих суб’єктів, так і об’єднання в цілісну систему. Аргументовано важливість та доцільність застосування системного підходу до вирішення питання місця недержавних суб’єктів запобігання злочинності у загальній структурі запобігання злочинності в Україні. Визначено, що сфера впливу недержавних суб’єктів запобігання злочинності значно ширша за державний вплив, а способи здійснення діяльності різноманітніші та гнучкіші. Висвітлено проблеми та перспективи систематизації суб’єктів недержавного сектору у сфері запобігання злочинності. Надано рекомендації щодо вдосконалення законодавчого регулювання та захисту можливостей недержавних суб’єктів у сфері запобігання злочинності. Проведено кореляцію забезпечення правової бази та організаційних засад діяльності недержавних суб’єктів запобігання злочинності на рівні з державними суб’єктами та ефективності їх діяльності. Запропоновано перший етап у законодавчому забезпеченні як проведення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності. Доведено, що під час здійснення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності, розподілу їхньої компетенції мають застосовуватися напрацьовані в актуальних сучасних наукових джерелах критерії та методи. З’ясовано подальші кроки до здійснення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності та включення їх до загальної системи суб’єктів, що здійснюють запобіжну діяльність. Запропоновано пріоритетні напрямки для подальшого розвитку недержавного сектору в Україні та можливість включення недержавних суб’єктів до загальної системи суб’єктів запобігання злочинності, з можливістю налагодження взаємозв’язків та взаємофункціонування державних та недержавних суб’єктів.
недержавні суб'єкти запобігання злочинності
систематизація суб'єктів запобігання злочинності
Василь Топольницький у контексті становлення українського кооперативного руху в Канаді
Вивчається особистість Василя Топольницького — ідеолога, фундатора та організатора українського кооперативного й кредитового руху в Канаді першої половини ХХ ст. Висвітлено його життєвий шлях, соціальне середовище становлення та основні чинники формування світогляду, які зумовили його активну позицію в українському громадському житті за океаном. Проаналізовано участь В. Топольницького у розвитку кооперативних ідей серед українських емігрантів, його розуміння кооперації як дієвого засобу економічної самодопомоги, соціальної інтеграції та національного утвердження. Визначено внесок створених ним кооперативних структур у зміцнення економічних, культурних і національних засад українства в Канаді. Особливу увагу приділено заснуванню В. Топольницьким перших українських кредитових спілок, зокрема спілки «Карпатія», що стала осередком не лише фінансової підтримки громади, а й культурно-просвітницької діяльності. Проаналізовано механізми організації та управління кооперативними установами, принципи фінансової відповідальності, довіри й взаємопідтримки, які він послідовно втілював у практиці. Окреслено вплив економічної кризи 1929–1930-х років на кооперативний рух та роль В. Топольницького у його відновленні й адаптації до нових суспільних умов. Наголошено на лідерських якостях і комунікативному таланті В. Топольницького, його здатності об’єднувати громаду довкола спільних національних і соціально-економічних цілей. Висвітлено його діяльність як публіциста, редактора та громадського діяча, який через пресу формував суспільну думку, популяризував ідеї кооперації та сприяв зміцненню почуття солідарності серед українців Канади. Показано, що його діяльність мала не лише економічне, а й світоглядне значення, утверджуючи ідею активного громадянства, праці на спільне благо та відповідальності перед нацією. Зроблено висновок про вагомий внесок В. Топольницького в історію українського кооперативного руху та розвиток громадського життя українців у Канаді. Підкреслено потребу подальшого системного дослідження його життєвого шляху й ідейної спадщини як складової формування української діаспори, її соціально-економічних інституцій і культурного самозбереження.
Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок
Переосмислення методології цивільного процесуального права в умовах глобальної інтеграції та диджиталізації судочинства
Глобальні процеси міжнародної інтеграції та поглиблення транскордонного співробітництва, а також диджиталізація судочинства вимагає переосмислення змісту методології цивільного процесуального права та її структури. Методологія цивільного процесуального права, що застосовується сьогодні, не здатна повною мірою розкрити предмет дослідження у всьому його різноманітті та цілісності, оскільки є дещо застарілою і не враховує саморозвитку процесуального права та сучасних суспільних реалій. Це на практиці призводить до чисельних проблем, які створюють методологічно невиправдані новації в цивільному процесуальному праві. Метою дослідження є визначення структури та особливостей методології цивільного процесуального права на сучасному етапі розвитку юридичної науки. Для досягнення вищевказаної мети використовувалися всі методи наукового пізнання. Підкреслено, що найбільш релевантним потребам сучасної правової науки є плюралістичний підхід до структури методології наукового пізнання, відповідно до якого нівелюються ієрархічні зв’язки між методологіями, методиками та методами, зважаючи на самоцінність кожної конкретної методології, методики, методу окремо і в поєднанні з іншими. На підставі аналізу напрацювань доктрини (в т.ч. правової) та практичного досвіду автора в цивільній процесуальній діяльності визначено, що методологія науки цивільного процесуального права — це система методів, які використовуються для отримання нових, удосконалення і доповнення наявних знань про об’єкти, що становлять предмет наукового пізнання науки цивільного процесуального права. Структура методології цивільного процесуального права включає загальнонаукові, загальноправові, спеціальні (спеціально-правові) та інноваційні методи дослідження (методологічні новації). Загалом, стрімкий розвиток цифрових технологій та інші трансформаційні процеси в українському суспільстві та праві, спричинені війною, обумовлюють необхідність ревізії методології правової доктрини в цілому та цивільного процесуального права зокрема.
Захист прав інтелектуальної власності у сфері обігу криптовалют на цифрових ринках
Досліджено правові, технологічні та міжнародні аспекти захисту прав інтелектуальної власності у сфері обігу криптовалют, зокрема Bitcoin та Ethereum, USDT на цифрових ринках. Розглянуто особливості перспективного правового регулювання обороту криптовалютних активів на цифрових ринках. Визначено необхідність утворення окремого правового режиму для визначеного виду криптовалюти, що відрізняється від правового регулювання грошового, валютного обігу, обороту цінних паперів та інших видів активів. Стрімка легалізація криптовалют у провідних юрисдикціях сприяє зростанню обсягів активів на цих ринках та відповідно постає необхідність запровадження та удосконалення правового регулювання та патентного захисту прав інтелектуальної власності. Важливим є розуміння, що якщо безпосередньо код охороняється авторським правом, то технологічні рішення можуть бути об’єктами патентного права за умови відповідності критеріям патентоздатності. На міжнародному рівні та в провідних країнах світу зміст нормативного регулювання та практика правозастосування свідчить про патентоспроможність блокчейн-технологій. Досліджуються правові аспекти патентного захисту криптовалют та блокчейн-технологій у контексті розвитку цифрової економіки й формування цифрових ринків. Проаналізовано межі визнання криптовалют або пов’язаних із ними технологічних рішень як об’єктів патентного права, а також визначено основні бар’єри на цьому шляху, пов’язані з децентралізованістю та анонімністю криптовалютного обороту, його транскордонним характером, складністю доказування винахідницького рівня через відкритий характер багатьох блокчейн-розробок, невизначеністю правового статусу криптовалюти в більшості країн і безпосередніх об’єктів патентування в криптовалютному середовищі, швидкоплинністю інновацій у сфері цифрових фінансів. Визначено напрями розвитку регулятивного впливу в сфері патентування блокчейн-рішень, перспективи адаптації українського законодавства до викликів цифрових ринків, його гармонізації з нормами європейського законодавства, вдосконалення правозастосування в Україні.
Правова охорона творів, згенерованих системами штучного інтелекту
Досліджуються найбільш перспективні моделі правової охорони творів, створених штучним інтелектом (ШІ), з урахуванням особливостей авторського права і технологічного прогресу. Встановлено, що внаслідок антропоцентричного підходу до питання авторства чинне законодавство більшості країн не забезпечує правової охорони творів, згенерованих системами ШІ. Водночас навіть концепція творів, згенерованих комп’ютером, запроваджена в законодавстві деяких держав, не здатна повністю розв’язати складні питання, пов’язані зі створенням творів за участю ШІ, хоча й передбачає надання авторського права тим, хто розробляє та експлуатує системи ШІ. На противагу цьому інша концепція, запропонована щодо творів, створених ШІ, розглядає такі твори як суспільне надбання. Вона може бути корисною для суспільства загалом, але невигідною для осіб, які створюють і використовують системи ШІ. Також проаналізовано нову концепцію «електронних осіб», яка передбачає надання правосуб’єктності автономним системам ШІ. Відзначається, що цей новий підхід є досить гнучким, оскільки дозволяє наділяти саму систему авторським правом і водночас дає можливість її власнику контролювати реалізацію такого права. Однак може пройти певний час, перш ніж ця концепція буде остаточно визнана та реалізована на рівні законодавства. Більше того, її реалізація може вимагати досягнення наступного етапу розвитку ШІ — штучного загального інтелекту (AGI — Artificial General Intelligence). Звертається увага на те, що в законодавстві України вже є норми, спрямовані на регулювання суспільних відносин щодо об’єктів, згенерованих системами ШІ. На них поширюється право особливого роду (sui generis). Однак таке право поширюється лише на неоригінальні об’єкти і не включає особистих немайнових прав. У зв’язку з цим, відзначається недостатність такого правового регулювання і необхідність пошуку шляхів його вдосконалення з урахуванням технологічного розвитку ШІ та досвіду правового регулювання відповідних суспільних відносин у провідних країнах світу.
Економічний аналіз застосування штучного інтелекту в державному управлінні в Україні
Проведено всебічний економічний аналіз потенціалу застосування штучного інтелекту в системі державного управління України. З позицій теорії публічних фінансів та економіки, увагу зосереджено на ключових вигодах: автоматизації рутинних адміністративних процедур, зростанні продуктивності державних служб, підвищенні прозорості процесів для мінімізації корупційних ризиків, а також удосконаленні якості та персоналізації публічних послуг за допомогою машинного навчання. Методологічно дослідження базується на аналізі витрат і вигод (Cost-Benefit Analysis), порівнянні української практики з міжнародним досвідом європейських країн, а також на SWOT-аналізі й сценарному прогнозуванні для оптимістичного, базового та песимістичного розвитку подій. У ході порівняльного вивчення розглянуто різні моделі організації проєктів цифрової трансформації, що дозволяє виокремити інституційні й фінансові передумови ефективного запуску ШІ-систем. Окрема присвячено увагу інвестиційній політиці: вдосконаленню цифрової інфраструктури (національні дата-центри, хмарні сервіси, високошвидкісний доступ до мережі) та цілеспрямованому розвитку людського капіталу через підготовку фахівців із ШІ. Аналіз національних викликів включає проблему цифрової нерівності в сільських регіонах, застарілість держреєстрів, посилені кіберризики в умовах воєнного стану і тенденцію відтоку ІТ-кадрів за кордон. Розглянуто й етичні та правові аспекти — питання гармонізації національного законодавства з положеннями Європейського акта про штучний інтелект та забезпечення відповідального використання алгоритмів. На основі зібраних даних сформульовано практичні рекомендації: створення спеціалізованого фонду підтримки інновацій у сфері ШІ, запровадження податкових пільг для стартапів та ІТ-компаній, розробка єдиної інтегрованої платформи держданих із вбудованими аналітичними інструментами ШІ, організація регіональних центрів компетенцій і проведення незалежного етичного та економічного аудиту алгоритмічних систем. Підкреслюється, що стратегічне впровадження штучного інтелекту в державне управління здатне забезпечити підвищення ефективності ресурсного використання, зміцнення довіри громадян до публічних інституцій і довгостроковий соціально-економічний розвиток України.
Досвід зарубіжних країн щодо впровадження цифрових технологій в управлінні відходами
Проаналізовано зарубіжний досвід впровадження цифрових технологій в управлінні відходами та визначено потенціал їх адаптації для України. Дослідження охоплює країни з різним рівнем економічного розвитку та різноманітними технологічними рішеннями, що забезпечує широкий спектр підходів до управління відходами. Проведено аналіз прикладів обраних країн на основі звітів Global Waste Management Outlook 2024, What a Waste 2.0 Update, Європейської агенції з довкілля 2024 року. Основна увага приділяється технологіям інтернету речей (IoT), штучного інтелекту (ШІ), блокчейну, великих даних (Big Data) та мобільних додатків, їхнім основним напрямам використання в управлінні відходами, кількісним результатам, а також інституційним і фінансовим механізмам впровадження. Для моніторингу наповненості контейнерів, сортування відходів, оптимізації логістики та екологічного моніторингу застосовується технологія IoT. Наприклад, у Барселоні (Іспанія) IoT-контейнери скоротили частоту вивозу відходів на 20–50 %, зменшивши викиди CO2, а в Сінгапурі IoT-системи з GPS-трекерами знизили транспортні витрати на 15 % та заощадили $2 млн щорічно. ШІ використовується для автоматизації сортування (Токіо, Японія: точність 95 %, зростання переробки пластику на 30 %) та оптимізації логістики й переробки (Мюнхен, Німеччина: переробка 65 % відходів, економія €5 млн щорічно). Блокчейн забезпечує прозорість ланцюга переробки, як у Китаї, де платформа AntChain відстежує 1,2 млн тонн пластику, скорочуючи нелегальне скидання на 12 %. Big Data сприяє прогнозуванню обсягів відходів і оптимізації процесів, як у США (Rubicon Global), а мобільні додатки, такі як: Recycle Coach (Канада/США) чи TrashOut (Словаччина/Чехія), — підвищують залученість громадян до сортування та екологічних ініціатив. В Україні, де управління відходами ускладнене через війну та обмежені ресурси, адаптація цих технологій має значний потенціал. Пропонується пілотне впровадження IoT-датчиків у містах, розширення функціоналу додатку «Сортуй» шляхом інтеграції мапи пунктів утилізації будівельних відходів, IoT-моніторингу та блокчейну для прозорості. Реалізація потребує міжнародного фінансування, грантів, модернізації інфраструктури та законодавчої підтримки. Впровадження цифрових технологій сприятиме економії (до 30 % витрат на захоронення), зменшенню екологічного впливу та розвитку циркулярної економіки в Україні.
Правові особливості проведення рекультивації земель в Україні в період відбудови
Досліджуються правовідносини з рекультивації земель після підписання міжнародної угоди між Україною та США щодо видобутку корисних копалин та мінералів з надр України. Аналізується екологічна ситуація земель України, які є деградованими, пошкодженими та забрудненими як унаслідок військових дій, так і в результаті антропогенного навантаження на них. Науковцем аналізується сучасне українське земельне, гірниче та екологічне законодавство, яке пов’язане з рекультиваційними правовідносинами. Також вивчається міжнародно-правовий досвід законодавчого забезпечення проведення рекультивації на земельних ділянках, які постраждали після видобутку корисних копалин, а саме у країнах ЄС, та пропонується запозичення розроблення й прийняття загальнодержавної програми щодо охорони та рекультивації ґрунтів на державному рівні. Саме такий нормативно-правовий документ у ключі підписання міжнародної угоди між США та Україною зможе забезпечити пріоритет вимог екологічної безпеки та раціональне використання й охорону земель відповідно до положень земельного законодавства і цілей сталого розвитку України в майбутньому після відбудови нашої держави. У статті пропонуються зміни до податкового законодавства України щодо встановлення пільгових умов оподаткування земельних ділянок, які після гірничодобувних робіт є деградованими, пошкодженими та забрудненими і потребують рекультивації, шляхом поетапного відновлення їхньої ландшафтної структури. Такий правовий механізм забезпечить зменшення фінансового навантаження на інвесторів та буде виступати певною гарантією щодо ефективного відновлення таких земель. В аспекті інвестиційної привабливості українських земель для інвесторів щодо видобутку корисних копалин та подальшого відновлення таких земельних угідь шляхом проведення рекультивації пропонується на законодавчому рівні запровадити краудінвестінг як ефективний економічний механізм зовнішніх капіталовкладень у наші земельні ресурси. Він широко використовується у країнах ЄС як економіко-правовий механізм підтримки та розвитку інвестиційного фонду відповідної держави.
програма охорони та рекультивації ґрунтів
Національний банк України як учасник судового процесу
Метою статті поставлено визначити, в якому процесуальному статусі Національний банк України може брати участь у справах, що розглядаються в порядку адміністративного, цивільного та господарського судочинства, а також виробити науково обґрунтовані пропозиції щодо удосконалення чинного законодавства, що регулює діяльність Національного банку України. Встановлено, що правильне визначення процесуального статусу Національного банку України ускладнюється його множинною правовою природою, адже він може бути учасником судової справи і діяти від свого імені як суб’єкт владних повноважень або як учасник цивільних правовідносин чи правовідносин у сфері господарювання, а також виступати в судовому процесі від імені держави в особі Національного банку України як відповідного органу державної влади згідно із його компетенцією. Тому в кожному конкретному випадку слід виходити із суті спірних правовідносин, із того, який суб’єкт є їхнім безпосереднім учасником і які його права та обов’язки випливають із цих правовідносин. Під час визначення суб’єкта, який відшкодовуватиме шкоду, завдану Національним банком України (його посадовими (службовими) особами), слід виходити із природи правовідносин, якими буде обумовлюватися звернення до судової інституції за захистом. У випадку, коли вимоги пов’язані із діяльністю Національного банку України як органу державної влади, в їхню основу буде покладено ст.ст. 1167, 1173–1175 ЦК України; якщо ж такі вимоги пред’являються до Національного банку України як учасника цивільних правовідносин або правовідносин у сфері господарювання, слід керуватися ст.ст. 1166, 1167, 1172 ЦК України. Також, із огляду на множинну правову природу Національного банку України, має вирішуватися питання про оскарження рішення, дії чи бездіяльності самого Національного банку України або його посадових і службових осіб і залучених експертів. В адміністративному, цивільному і господарському судочинстві Національний банк України може бути наділений одним із таких процесуальних статусів учасників справи: позивача, відповідача, третьої особи, органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Також у визначених законом випадках Національний банк України діє в судовому процесі від імені держави. У такому разі можна вести мову про її самопредставництво. Зважаючи на наявність загальних правил про відшкодування шкоди, а також положень щодо порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності суб’єктів владних повноважень, вбачається недоцільним закріплення в Законі України «Про Національний банк України» спеціальних норм про пред’явлення вимог до Національного банку України, оскільки вони призводять до наявності колізій у правовому регулюванні відповідних питань і не враховують множинність правої природи центрального банку України. У зв’язку із цим, пропонується виключити ч.ч. 2, 3 і 5 ст. 64-1 Закону України «Про Національний банк України», при цьому доповнивши цей Закон новою статтею «Відповідальність за шкоду, завдану Національним банком України та пов’язаними з Національним банком України особами».
Досвід Республіки Польща щодо нормативно-правового визначення поняття корупції
Досліджуються наукові роботи вчених, а також приписи чинного законодавства Республіки Польща в частині нормативно-правового визначення поняття корупції. Встановлено теоретичні обґрунтування польських науковців щодо необхідності розгляду явища корупції через призму процесів, що притаманні соціально-економічним реаліям сьогодення. Визначено спільні та відмінні ознаки способу правового закріплення дефініції «корупція» в законодавствах України та Республіки Польща. Виявлено відсутність визначення поняття «неправомірна вигода» та широке трактування її форм внаслідок вживання ознаки «будь-яка». Відтак встановлення майнової та особистої вигоди та, як наслідок, її неправомірності є досить загальним та нечітким процесом, що вимагає звернення до судової практики. Звернено увагу на відмінності у законодавчому закріпленні термінів «неправомірна вигода» і «неправомірна перевага», а також у їх трактуванні в теорії кримінального права.. Незважаючи на те, що Цивільний кодекс Республіки Польща містить поняття «неправомірна перевага», використання її ознак під час встановлення «неправомірної вигоди» є помилковим. Неправомірна перевага — це особливий (окремий) вид безпідставного збагачення, що значно звужує перелік можливих форм неправомірної вигоди. З’ясовано, що притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення корупційних діянь можливе не лише шляхом застосування правових норм Кримінального кодексу Республіки Польща, а й приписів інших законів. Виявлено низку законодавчих актів, що містять вказівку на неправомірну поведінку особи та можливі форми покарання у випадку вчинення такого діяння (закони Республіки Польща «Про фармацевтичне право» та «Про відшкодування лікарських засобів, продуктів спеціального харчового призначення та медичних товарів»). Встановлено, що, попри передбачення у Кримінальному кодексі Республіки Польща окремого розділу ХХІХ «Злочини проти діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування», існує низка статей з інших розділів, що вказують на кримінальну відповідальність за корупційні правопорушення (виборча, управлінська, економічна, кредиторська, тендерна тощо корупції). Проаналізовано приписи низки польських законів, що закріплюють кримінальну відповідальність за корупційні правопорушення. Виявлено невідповідність закріплених позицій української та польської правової системи в частині існування позакодексних приписів кримінального права. На основі аналізу чинного законодавства Польщі та доктринальних підходів в українському кримінальному праві запропоновано можливі шляхи запозичення іноземного досвіду для розв’язання вказаних проблем.
злочин, правопорушення, корупція, службова особа, іноземний досвід.
Роль суспільно-політичних лідерів Поділля у боротьбі за незалежність України в березні–липні 1917 року
Наголошено на важливості вивчення діяльності суспільно-політичних лідерів Поділля у березні–липня 1917 року та відзначення їхньої ролі у становленні української державності. Окреслено виклики, з якими зіштовхнувся український рух після Лютневої революції в російській імперії та на основі службової записки для подільського губернського жандармського управління подано опис рівня національної свідомості мешканців регіону. Відзначено наявність певних українофільських осередків української інтелігенції на Поділлі, що підтримували ідеї культурної автономії в межах імперії. Проведено аналіз досліджень та публікацій щодо діяльності суспільних та публічних інституцій Поділля цього періоду та відзначено важливість вшанування внеску лідерів українського руху регіону, а саме: Пантелеймона Йосиповича Блонського, Миколи Ананійовича Стаховського та Дмитра Васильовича Марковича. Акцентовано на важливості їхньої персональної ролі в українізації імперської системи публічного управління на регіональному рівні в період березня–липня 1917 року, яка відбувалась в умовах низької самосвідомості української етнічної компоненти, близькості лінії фронту, що передбачало розташування великої кількості військових та їхніх частин, а також відсутності власної (автономної, самостійної) системи публічного управління. Проаналізовані архівні матеріали, що перебувають на постійному зберіганні у Центральному державному архіві вищих органів влади та управління України, Державних архівах Хмельницької та Вінницької областей, газетні видання та спогади сучасників, на основі яких виокремлені умови провадження діяльності Пантелеймона Блонського, Дмитра Марковича та Миколи Стаховського. На основі прийнятих ними рішень проведено характеристику рис їхнього характеру, які забезпечили їм широку підтримку серед населення та сприяли зростанню авторитету українського руху загалом. Окреслено діяльність Губернської української ради як керівного органу українського руху, її діяльність та значення, а також умови, в яких доводився до відома громадян та Подільського губернського земського зібрання І Універсал Української Центральної Ради.
Суб’єкти цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану з використанням штучного інтелекту, за законодавством ЄС та України
Досліджуються проблеми цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої з використанням штучного інтелекту. Виявлено тенденції розвитку доктрини, згідно з якими вказана шкода досліджується в певних випадках як джерело підвищеної небезпеки, або ж як спеціальний делікт, або як загальний делікт. Встановлено особливості цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану з використанням штучного інтелекту. Обґрунтовано необхідність вироблення вдосконалених підходів до регулювання цивільної відповідальності з урахуванням наявних особливостей. Проаналізовано законодавство Європейського Союзу, що регулює проблеми цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої з використанням штучного інтелекту. Виявлено тенденції, згідно з якими: 1) відповідальність покладається на особу; 2) пріоритет відповідальності оператора штучного інтелекту; 3) поділ відповідальності залежно від того, чи шкода спричинена системою штучного інтелекту, що належить до категорії з високим рівнем ризику або ж ні. Виявлено особливості законодавства Європейського Союзу, відповідно до якого встановлюються додаткові вимоги до функціонування та впровадження систем штучного інтелекту, що належать до категорії з високим рівнем ризику. Таке регулювання має на меті убезпечити суспільство, окремих осіб, а також навколишнє середовище від потенційної шкоди, яку можуть спричинити високоризикові системи штучного інтелекту. Аналіз свідчить, що забезпечення надійності таких систем можливе за умови реалізації спеціалізованих технічних рішень, які включають механізми контролю, самодіагностики, оцінки ризиків тощо. Також обґрунтовано положення, що вся діяльність, пов’язана із застосуванням штучного інтелекту в сферах з підвищеним рівнем небезпеки, зокрема в галузі автотранспортних засобів, експлуатації безпілотних літальних апаратів та інших джерел підвищеної небезпеки, має здійснюватися винятково за умов обов’язкового страхування відповідальності. Такий підхід формує превентивний механізм компенсації потенційних ризиків.
Проєктна діяльність органів публічної влади як інструмент покращення якості культурних послуг
Проаналізовано практичні аспекти впровадження проєктного підходу органами місцевого самоврядування та інститутами громадянського суспільства в територіальних громадах Харківської області з метою підвищення якості надання культурних послуг населенню. Дослідження засвідчило, що спільна реалізація культурних проєктів сприяє ефективнішому використанню ресурсів, підвищенню рівня залученості громади до культурного життя та створенню більш інклюзивного культурного середовища. Виявлено, що ефективна співпраця між органами влади та громадськими інституціями в межах територіальних громад забезпечує підвищення якості культурних послуг, сприяє формуванню сталих партнерств і активізує розвиток локального культурного потенціалу. Розкрито важливість застосування методів та підходів проєктного управління та проєктного менеджменту для розвитку територіальних громад. Визнано, що за допомогою проєктного підходу досягається зміна в соціально-економічному та культурному розвитку територіальних громад, коригування поведінки соціуму. На прикладах успішних практик територіальних громад Харківської області доведено важливість синергії органів публічної влади та інститутів громадянського суспільства для реалізації міжнародних та грантових проєктів, що сприяють доступності та якості культурних послуг. Доведено, що застосування проєктного підходу та проєктного менеджменту в розвитку культури територіальних громад є ефективним інструментом активізації культурного життя та розширення спектру культурних послуг. Цей підхід забезпечує залучення громади до процесів планування й реалізації культурних ініціатив, сприяє впровадженню сучасних технологій та підвищенню конкурентоспроможності надаваних послуг. З’ясовано, що основними методами реалізації культурної політики на основі проєктного підходу є розробка нових програм культурного спрямування, налагодження партнерства з метою залучення грантового фінансування, інтеграція цифрових інструментів у культурну сферу, децентралізація культурних послуг, а також підтримка розвитку креативних індустрій. Виявлено, що комплексне застосування зазначених методів сприяє зростанню рівня культурної освіченості населення, формуванню соціальної згуртованості, створенню нових робочих місць у сфері культури та посиленню туристичної привабливості громади. Проєктний менеджмент виступає ключовим чинником системного розвитку культурної сфери в територіальних громадах, що дозволяє ефективно реалізовувати інноваційні ініціативи, залучати додаткові ресурси та забезпечувати ширший доступ до культурних благ.