Хмельницький університет управління та права імені Леоніда Юзькова
Економічний стан і форми господарської діяльності національних меншин Поділля в контексті політики коренізації у 1920–1930-х роках
Досліджено специфіку міжнаціональних відносин і повсякденного життя етнічних спільнот Поділля, що дає змогу оцінити практичні кроки партійно-державного керівництва 1920–1930-х рр. у сфері регулювання економічного життя регіону, зокрема єврейського та польського населення. Показано, що в межах політики коренізації радянська влада прагнула залучити національні меншини до активної участі в процесах соціалістичного будівництва. Зафіксовано трансформацію світоглядних орієнтацій польського населення щодо власної національної ідентичності, спричинену страхом репресій і дискримінаційних практик з боку держави. Висвітлено складні соціально-економічні умови існування значної частини єврейського населення міст і містечок Поділля. На матеріалах окремих округів простежено результати обстежень єврейського населення та формування його соціальної структури, яка суттєво різнилася за професійною належністю й рівнем матеріального забезпечення. Окремо охарактеризовано соціальну структуру польської національної меншини, основну масу якої становили незаможні та середняцькі верстви, тоді як лише незначну частину так званої «заградової шляхти» було віднесено до куркульського прошарку. Проаналізовано становлення кооперативних форм господарювання, зокрема сільськогосподарських колективів, зумовлене низькою землезабезпеченістю та нестачею робочої худоби в господарствах національних меншин. За цих умов виконавча влада Шепетівського округу розробляла рекомендації щодо впровадження колективного землекористування. Попри їх відсутність, в Острополі та Красилівському районі виникли перші єврейські артілі. Висвітлено причини конфліктних відносин між місцевим населенням і єврейськими колоністами, що виявлялися в соціальній напрузі, земельних конфліктах та насильницьких діях. Досліджено діяльність понад 85 національних сільськогосподарських артілей Поділля, що функціонували в умовах економічних труднощів, спричинених браком худоби, знарядь праці та обмеженою державною кредитною підтримкою. Значна частина їхньої продукції реалізовувалася через систему сільськогосподарської кооперації. Паралельно розвивалися промислові й кустарні кооперативи, зокрема в польських та єврейських громадах. Важливу роль у кооперативному русі відігравали кредитні й споживчі товариства, а також профспілки, які сприяли соціально-економічній інтеграції національних меншин.
Авторське право (c) 2025 Університетські наукові записки
Методи встановлення радянської влади на Поділлі (1920–1921 рр.)
Висвітлено особливості встановлення радянського терору над територією регіону та механізми формування репресивного апарату влади, зокрема процес створення губернським революційним комітетом Подільської губернської надзвичайної комісії. Цей орган у координації з губернським революційним трибуналом розгорнув системну діяльність, спрямовану на пошук, нейтралізацію та фізичне знищення осіб і соціальних груп, кваліфікованих владою як «контрреволюційні елементи». Проаналізовано інструментарій утвердження нової влади, що передбачав широке застосування насильства, зокрема практику масових страт, примусові реквізиції. Окрему увагу приділено дослідженню соціально-політичних умов, за яких відбувалося стихійне формування збройних селянських загонів. Показано, що ці формування стали реакцією місцевого населення на репресивну політику влади та вступали у збройне протистояння з продовольчими загонами й підрозділами Червоної армії, перетворюючись на важливий чинник дестабілізації ситуації в регіоні. Проаналізовано запровадження спеціальних механізмів боротьби із селянським повстанським рухом, серед яких ключове місце посідали систематичне використання практики заручництва та послідовне розширення принципу колективної відповідальності населення. Ці заходи застосовувалися як інструмент тиску на громади з метою залякування, придушення опору та забезпечення безперебійного функціонування стратегічно важливих об’єктів, передусім залізничного транспорту й засобів зв’язку. Звернено увагу на функціонуванні інституту «відповідачів», який ґрунтувався на покладанні колективної відповідальності мешканців населених пунктів або районів за «бандитські» чи «повстанські» дії. Запровадження цієї системи мало показовий і публічний характер: у районах, оголошених владою «неблагонадійними», рішення ухвалювалися на загальних сільських зборах, що посилювало психологічний тиск на населення. Встановлено роботу надзвичайної «трійки», діяльність якої поширювалася на всю територію Поділля. Основними завданнями цього органу було оперативне придушення «контрреволюційних» і «бандитських» виявів, здійснення репресивних акцій позасудового характеру, а також кампанія з вилучення зброї у місцевого населення, що остаточно закріплювало режим терору над регіоном.
Стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини
Відповідно до українського кримінального процесуального законодавства (ч. 4 ст. 370 КПК України) вмотивованість судового рішення є обов’язковою умовою/складовою його законності й водночас однією з гарантій, покликаних забезпечувати цю законність. Вимога вмотивовувати судове рішення, яке є юридичною підставою для проведення огляду чи обшуку в житлі чи іншому володінні особи, і має своє окреме нормативне закріплення в українському національному законодавстві, зокрема у ч. 1 ст. 30 Конституції України та ст. 13 КПК України, і покликана гарантувати право особи на недоторканність житла. А у практиці Європейського суду з прав людини з інтерпретації положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. зафіксовано вияви порушення вимоги про вмотивованість процесуальних рішень про надання дозволу на проведення обшуку в житлі чи іншому володінні особи. Європейським судом з прав людини напрацьовані правові позиції — настанови щодо факторів, які забезпечують її дотримання. На підставі аналізу цих положень можна сконструювати стандарт вмотивованості судових рішень про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у практиці Європейського суду з прав людини. Узагальнено зміст цього стандарту, який полягає у такому: 1) факт наявності судового дозволу на проведення обшуку житла чи іншого володіння особи сам по собі не забезпечує законності відповідного обмеження права особи на недоторканність її житла чи іншого володіння, оскільки не є достатньою гарантією від зловживань з боку державних органів під час проведення цієї слідчої дії; 2) навіть обґрунтоване, але невмотивоване судове рішення про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи не відповідає такому елементу законності, як необхідність відповідного правообмеження у демократичному суспільстві; 3) ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним правилам вмотивованості будь-якого судового рішення, за винятком вимоги дати відповідь на всі ключові аргументи сторони захисту. Вона повинна містити всі встановлені кримінальним процесуальним законом реквізити; 4) у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи підстави, причини, мета обшуку та здійснимість її досягнення шляхом обшуку мають бути конкретизовані обставинами відповідного кримінального провадження та підтверджені доказами, здобутими в установленому законом порядку; 5) для того, щоб не залишати місця для сваволі органів, які здійснюватимуть обшук, у судовому рішенні про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи мають бути чітко встановлені межі обсягу обшуку, зокрема шляхом описання індивідуальних ознак речей та документів, які мають бути відшукані та вилучені в результаті обшуку, та персоналізації осіб, які мають бути виявлені шляхом обшуку; 6) у разі надання дозволу на обшук житла чи іншого володіння адвоката в ухвалі слідчого судді мають бути чітко визначені способи захисту адвокатської таємниці.
ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи
Економічна безпека: економіко-правові аспекти врегулювання та забезпечення в сучасних умовах
Досліджуються економіко-правові аспекти врегулювання та забезпечення економічної безпеки в сучасних умовах воєнних загроз та мультикриз. Обґрунтована необхідність формування нового комплексного підходу до забезпечення економічної безпеки, який поєднував би економічну, правову та інституційну складові, враховував би комплексний характер сучасних загроз і був би узгоджений із міжнародними стандартами. Поняття економічної безпеки, з економіко-правового погляду, визначено як стан захищеності національної економічної системи, її інституцій, суб’єктів господарювання та суспільства від внутрішніх і зовнішніх загроз, який забезпечує здатність економіки функціонувати стійко, передбачувано та безперервно, зберігати і нарощувати економічний потенціал, генерувати розвиток, інновації та конкурентоспроможність, а також забезпечувати стратегічні національні інтереси в умовах ризиків, криз та шоків, зокрема і воєнного характеру. Обґрунтовано, що такий стан досягається через комплекс економічних, правових, регуляторних, інституційних і організаційних механізмів, спрямованих на ідентифікацію, оцінювання, запобігання, мінімізацію та нейтралізацію загроз, а також на підтримання економічної стійкості (резильєнтності), здатності до адаптації, відновлення і розвитку. Встановлено, що сучасна українська наукова думка досить послідовно й цілком справедливо виходить із багаторівневої природи економічної безпеки: макрорівень — держава, мезорівень — регіони/галузі, мікрорівень — суб’єкти господарювання. Розкрито зміст кожного з рівнів системи економічної безпеки. Здійснена спроба надати відповідь на питання: навіщо, з погляду права, така градація економічної безпеки на рівні, яке її практичне значення для правової системи? Розмежовано такі суміжні економіко-правові категорії, як: «економічна безпека», «економічний ризик», «економічна загроза», «економічна стійкість» та «економічна обороноздатність». Запропоновано авторське доктринальне визначення кожному з цих понять. Запропоновано авторську модель економіко-правового механізму забезпечення економічної безпеки. Останній визначений як цілісна, інституційно та нормативно організована система правових, організаційних, економічних та управлінських засобів, спрямованих на ідентифікацію, оцінювання, запобігання, мінімізацію й нейтралізацію економічних загроз і ризиків, забезпечення стійкості та відновлюваності економічної системи, а також захист її стратегічних інтересів у мирний і воєнний час. Обґрунтовано, що такий механізм забезпечення економічної безпеки має складатися з чотирьох взаємопов’язаних блоків — інституційно-організаційного, нормативно-регуляторного, забезпечення економічної стійкості (резильєнтності), контролю й відповідальності. Його архітектура повинна бути побудована на багаторівневості (макро-, мезо- та мікрорівнях) економічної безпеки, що дозволяє узгодити державну політику, галузеве регулювання та поведінку окремих суб’єктів господарювання. Проаналізовано досвід ЄС у сфері забезпечення економічної безпеки. Враховуючи структуру європейського економіко-безпекового режиму, його концептуальні засади («promote–protect–partner», тобто просування конкурентоспроможності, захист від ризиків і партнерство з «однодумцями») та відповідні інструменти (скринінг інвестицій, контроль технологій, кібербезпека, стійкість ланцюгів постачання, протидія економічному примусу), запропоновано перелік актуальних для України узагальнених напрямів зближення правопорядків.
макро-, мезо-, мікрорівні економічної безпеки
механізм забезпечення економічної безпеки
Модель управління психологічною безпекою і резильєнтністю в закладах освіти під час війни
Обґрунтовується необхідність розроблення інституційних підходів до управління психологічною безпекою та резильєнтністю в українських закладах освіти в умовах повномасштабної війни. Підґрунтям для дослідження стали емпіричні дані проєкту «At‑Risk Mental Health Support for Ukrainian Teachers & Students» («Підтримка ментального здоров’я в зоні ризику для українських педагогів та здобувачів освіти», коротка назва — «Освіта без стресу»), який реалізується за підтримки Відділу преси, освіти та культури Посольства США в Україні, що засвідчили суттєве погіршення психоемоційного стану учасників освітнього процесу, високу поширеність тривоги, стресу й депресивних проявів, «перцептивні розриви» між групами (адміністрація, педагоги, здобувачі, батьки), низький рівень користування психологічними сервісами та недостатню інституційну підтримку, що підсилило потребу у стандартизованих управлінських рішеннях. Метою статті є розроблення та представлення операційної моделі управління психологічною безпекою й резильєнтністю в закладах освіти під час війни на основі матеріалів посібника й навчального курсу «Освіта без стресу». Методологія дослідження включала кількісний аналіз емпіричних даних, якісний контент-аналіз 12-модульного посібника, зіставлення з сучасними підходами до кризового освітнього менеджменту та експертну валідацію моделі. У статті представлено авторську операційну модель «Освіта без стресу», що охоплює шість взаємопов’язаних компонентів: управління, ризики, люди, процеси, комунікація та вимірювання. На основі цієї моделі розроблено дорожню карту на 12 місяців (підготовка — пілотування — масштабування — інституціалізація), систему багаторівневих метрик (R1–R4) та управлінські рішення, спрямовані на зниження стресу, підвищення резильєнтності та зміцнення культури психологічної безпеки. Показано, що системний підхід, який поєднує політики, щоденні практики, рольові інтервенції та регулярне оцінювання, забезпечує значно вищу сталість позитивних змін порівняно з разовими заходами. Дослідження демонструє високу прикладну цінність моделі та її потенціал до масштабування в умовах війни.
Геоекономічні та інноваційні аспекти розвитку культурного туризму України в умовах підвищення резильєнтності
Актуальність дослідження зумовлена необхідністю посилення резильєнтності культурного туризму України в умовах зростальних геоекономічних ризиків, трансформації світових туристичних потоків і потреби інтеграції у глобальний культурно-туристичний простір. Культурний туризм стає одним із ключових факторів відновлення економіки, формування позитивного міжнародного іміджу та залучення інвестицій, що підсилює важливість інноваційного та геоекономічного підходів до його розвитку. Метою статті є наукове обґрунтування геоекономічних та інноваційних механізмів розвитку культурного туризму України в умовах підвищення резильєнтності та визначення стратегічних напрямів посилення його конкурентоспроможності на міжнародному ринку. Методологія дослідження включає системний підхід, аналіз і синтез наукових джерел 2020–2025 рр., методи порівняльного аналізу, статистичний аналіз даних UNWTO, ЮНЕСКО та Державного агентства розвитку туризму України, а також кейс-метод для оцінювання інноваційних практик цифровізації культурної спадщини. У результатах дослідження доведено, що VR/AR-технології, 3D-сканування, цифрові архіви, інтерактивні туристичні платформи та моделі віртуальної реконструкції підвищують доступність культурних об’єктів і пом’якшують наслідки воєнних та економічних криз. Підкреслено, що геоекономічна перспектива визначає культурний туризм як чинник міжнародної співпраці, транскордонної мобільності та залучення інвестицій. Виявлено, що інновації сприяють інтеграції України у світовий туристичний простір, посиленню її позицій у європейському геоекономічному середовищі та наближенню до міжнародних стандартів охорони й промоції спадщини. Встановлено, що синергія інноваційних технологій і геоекономічного підходу забезпечує стійкість культурного туризму, створює передумови для економічного зростання та формує умови для ефективного відновлення галузі. Запропоновані напрями розвитку можуть бути використані органами влади, туристичними операторами й культурними інституціями для стратегічного планування та розширення міжнародної співпраці. Ключові слова: культурний туризм, геоекономіка, інновації, цифровізація, резильєнтність, туристичний потенціал.
Місце міжнародного гуманітарного права в системі сучасного міжнародного права
Здійснено теоретичне та практичне осмислення міжнародного гуманітарного права як частини міжнародного публічного права. Проведено кореляцію міжнародного гуманітарного права із суміжними галузями міжнародного права, такими як: міжнародне кримінальне право та міжнародне право захисту прав людини. Згадуються основні принципи міжнародного гуманітарного права в контексті розбору підходів до його розуміння на сучасному етапі правого розвитку як jus in bello із зверненням до попередніх визначень. Проаналізовано визначення міжнародного гуманітарного права в контексті аналізу балансу між двома його основними принципами — воєнною необхідністю та гуманністю. Проведено розмежування міжнародного гуманітарного права із міжнародним правом захисту прав людини. Досліджено наукові підходи до розуміння взаємозв’язку та взаємовпливу міжнародного гуманітарного права та міжнародного права захисту прав людини за принципом компліментарності та спорідненості. Відтак виявлено відмінності між міжнародним гуманітарним правом та міжнародним захистом прав людини. Проаналізовано приклади практичного розмежування вказаних галузей міжнародного публічного права на сучасному етапі за принципом lex specialis. З’ясовано майбутні тенденції подальшого взаємного розвитку міжнародного гуманітарного права та міжнародного права захисту прав людини. Досліджено вплив міжнародного кримінального права на міжнародне гуманітарне право. Встановлено, що галузь міжнародного кримінального права доповнює галузь міжнародного гуманітарного права у випадку необхідності практичного застосування норм міжнародного кримінального права при призначенні покарання за діяння, що підпадають під дію заборонних норм міжнародного гуманітарного права. Систематизовано підходи до інтегрованості елементів системи міжнародного публічного права.
основоположні права та свободи людини і громадянина
Особливості реформування лісового законодавства у післявоєнний період в Україні
Вивчаються правові проблеми щодо реформування лісового законодавства в Україні, актуальність яких зумовлена потребою його вдосконалення на сьогодні й у післявоєнний період з метою відновлення та збереження природного потенціалу лісового фонду держави та екосистеми лісів України для екологічного добробуту країни в майбутньому. Аналізується інформація з офіційних джерел та наводяться статистичні дані щодо екологічного становища лісів України, яке нині є вкрай критичним у зв’язку із війною. Сотні тисяч гектарів лісів в Україні є знищеними і непридатними для існування в них тваринного та рослинного світу. Землі таких лісів вкриті воронками, які утворилися внаслідок вибухів мін, бомб, ракет та інших військових боєприпасів, що нищать повністю лісову екосистему. Ґрунтовий покрив лісів на територіях, де відбуваються військові дії і на прилеглих ділянках є еродованим. Вивчаються та аналізуються нормативно-правові акти у сфері лісових відносин, які спрямовані на реформування останніх. Основуючись на аналізі законодавчої бази у сфері ведення лісового господарства зазначається про низку юридичних прогалин у ній. Одним з ключових моментів, що пропонується, є необхідність створення програми розмінування, відновлення, охорони, захисту та раціонального використання лісових ресурсів у державі шляхом розроблення окремого розділу «Державно-правова політика лісів України» у Лісовому кодексі України. Така програма повинна стати дорожньою картою для забезпечення екологічного добробуту лісів України та для сталого лісокористування в майбутньому відповідно до вимог Європейського Союзу. Також висловлюються пропозиції щодо доповнення Лісового кодексу України певними нормами, які врегульовували б правовідносини щодо консервації, рекультивації земель лісогосподарського призначення України, а також впровадження обліку й моніторингу біорізноманіття в лісах. Доречною є розробка на регіональних рівнях місцевих «районних та обласних» програм відновлення лісів. Вкрай важливим кроком на законодавчому рівні обґрунтовується необхідність розробити та затвердити фінансово-правовий механізм щодо забезпечення проведення відповідних робіт з розмінування та відновлення лісів України.
Якість судових рішень господарських судів та її вплив на забезпечення єдності судової практики
Досліджено критерії оцінювання, гарантій та принципів якості судових рішень господарських судів, а також досліджено вплив якості судових рішень на забезпечення єдності судової практики. Запропоновано дефініцію якості рішення господарського суду як інтегральної правової характеристики результату здійснення правосуддя в господарських спорах, що відображає ступінь відповідності змісту, форми та мотивування судового рішення вимогам законності, обґрунтованості, справедливості, передбачуваності, зрозумілості, послідовності та узгодженості з єдиною (усталеною) судовою практикою, забезпечує реалізацію принципу верховенства права і гарантує ефективний судовий захист прав та законних інтересів учасників господарських правовідносин. Обґрунтовано, що єдність судової практики в господарському судочинстві — це стан узгодженості, послідовності та стабільності правозастосовної діяльності господарських судів усіх рівнів, який забезпечує однакове тлумачення та застосування норм господарського, цивільного і процесуального законодавства в подібних правовідносинах, сприяє передбачуваності судових рішень, формує правову визначеність у сфері господарських відносин та зміцнює довіру суб’єктів господарювання до судової влади. Має подвійну природу: процесуально-правову, яка забезпечується інституційними механізмами; змістовно-логічну, що виявляється в послідовності аргументації, мотивуванні рішень, логічній узгодженості правових висновків, тобто як судових актів. Окреслено межі між поняттям якості судового рішення і такими поняттями, як: законність судового рішення, обґрунтованість судового рішення, справедливість судового рішення, легітимність судового рішення та ефективність судового рішення. Запропоновано систему похідних (другорядних) мікропринципів, що конкретизують, як саме загальні засади господарського судочинства реалізуються у структурі та змісті судового рішення господарського суду. Розкрито систему гарантій та здійснено аналіз системи критеріїв оцінювання якості судових рішень господарський судів, внесено пропозиції щодо її вдосконалення, доповнення в сучасних умовах. Зокрема запропоновано введення нового критерію оцінювання якості судового рішення господарського суду — операційно-економічної стійкості. Цей критерій слід розуміти як здатність судового рішення бути виконуваним, економічно доцільним, стійким до зовнішніх шоків (військових, логістичних, валютних, інфляційних тощо) та таким, що не створює нових або надмірних ризиків для сторін економічного обороту.
Громадська участь у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України
Аналізується громадська участь у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України, а також окреслено проблем і перспектив розвитку у цій сфері. Узагальнено поняття громадської участі. Наголошується, що громадська участь є процесом, за допомогою якого громадяни залучаються до процесів прийняття публічно-управлінських рішень, розробки політики, планування та реалізації проєктів, які впливають на їхнє життя та суспільство в цілому. Окреслено правові та законодавчі основи громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України. Розкрито роль громадських організацій, аналітичних центрів та експертних груп, які займаються моніторингом питань національної безпеки, серед яких виділено такі: Центр досліджень армії, конверсії та роззброєння, фонд «Повернись живим» (з 2024 року Центр ініціатив ПЖ), «Центр Медіареформи» (StopFake), Інститут інформаційної безпеки, Центр громадянських свобод, «Громадський комітет національної безпеки України». Описано низку діалогових платформ обговорення питань національної безпеки. Зокрема, на місцевому рівні виділено групове обговорення, фокус-групу, вуличне опитування, дослідницьку прогулянку, відкриту зустріч, майстерню ідей (воркшоп). Аналіз наукової літератури дозволив виокремити рівні громадської участі та їхні впливовості, зокрема: І — маніпулювання, ІІ — терапія, ІІІ — інформування, IV — консультування, V — врахування думки, VI — партнерство, VII — делегування повноважень, VIII — громадське керування. При цьому наголошено на трьох останніх рівнях, для яких характерна реальна (дієва) участь громадян у процесі планування, прийняття та реалізації публічно-управлінських рішень у формах партнерської участі, референдумів тощо. Проведено аналіз ключових проблем громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України, а саме: недостатня прозорість процесів, обмежені можливості для залучення, низький рівень обізнаності громадськості, відсутність ефективних механізмів зворотного зв’язку, недостатня підтримка громадських ініціатив, інформаційні маніпуляції та дезінформація, відсутність єдиної політики з питань громадської безпеки. Окреслено шляхи вирішення проблем та усунення їхніх наслідків, а також запропоновано перспективні напрями розвитку громадської участі у формуванні та реалізації стратегії національної безпеки України.
Систематизація недержавних суб’єктів запобігання злочинності в Україні
Осмислено необхідність впорядкування та систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності задля розуміння їхньої ролі та способів участі у запобіжній діяльності. Досліджено взаємозв’язок функціональних можливостей недержавних суб’єктів запобіжної діяльності та їхнього місця в системі недержавних суб’єктів запобігання злочинності загалом. Проаналізовано наукові підходи до систематизації суб’єктів запобігання злочинності, розгляд науковцями їх як перелік окремих суб’єктів, так і об’єднання в цілісну систему. Аргументовано важливість та доцільність застосування системного підходу до вирішення питання місця недержавних суб’єктів запобігання злочинності у загальній структурі запобігання злочинності в Україні. Визначено, що сфера впливу недержавних суб’єктів запобігання злочинності значно ширша за державний вплив, а способи здійснення діяльності різноманітніші та гнучкіші. Висвітлено проблеми та перспективи систематизації суб’єктів недержавного сектору у сфері запобігання злочинності. Надано рекомендації щодо вдосконалення законодавчого регулювання та захисту можливостей недержавних суб’єктів у сфері запобігання злочинності. Проведено кореляцію забезпечення правової бази та організаційних засад діяльності недержавних суб’єктів запобігання злочинності на рівні з державними суб’єктами та ефективності їх діяльності. Запропоновано перший етап у законодавчому забезпеченні як проведення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності. Доведено, що під час здійснення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності, розподілу їхньої компетенції мають застосовуватися напрацьовані в актуальних сучасних наукових джерелах критерії та методи. З’ясовано подальші кроки до здійснення систематизації недержавних суб’єктів запобігання злочинності та включення їх до загальної системи суб’єктів, що здійснюють запобіжну діяльність. Запропоновано пріоритетні напрямки для подальшого розвитку недержавного сектору в Україні та можливість включення недержавних суб’єктів до загальної системи суб’єктів запобігання злочинності, з можливістю налагодження взаємозв’язків та взаємофункціонування державних та недержавних суб’єктів.
недержавні суб'єкти запобігання злочинності
систематизація суб'єктів запобігання злочинності
Василь Топольницький у контексті становлення українського кооперативного руху в Канаді
Вивчається особистість Василя Топольницького — ідеолога, фундатора та організатора українського кооперативного й кредитового руху в Канаді першої половини ХХ ст. Висвітлено його життєвий шлях, соціальне середовище становлення та основні чинники формування світогляду, які зумовили його активну позицію в українському громадському житті за океаном. Проаналізовано участь В. Топольницького у розвитку кооперативних ідей серед українських емігрантів, його розуміння кооперації як дієвого засобу економічної самодопомоги, соціальної інтеграції та національного утвердження. Визначено внесок створених ним кооперативних структур у зміцнення економічних, культурних і національних засад українства в Канаді. Особливу увагу приділено заснуванню В. Топольницьким перших українських кредитових спілок, зокрема спілки «Карпатія», що стала осередком не лише фінансової підтримки громади, а й культурно-просвітницької діяльності. Проаналізовано механізми організації та управління кооперативними установами, принципи фінансової відповідальності, довіри й взаємопідтримки, які він послідовно втілював у практиці. Окреслено вплив економічної кризи 1929–1930-х років на кооперативний рух та роль В. Топольницького у його відновленні й адаптації до нових суспільних умов. Наголошено на лідерських якостях і комунікативному таланті В. Топольницького, його здатності об’єднувати громаду довкола спільних національних і соціально-економічних цілей. Висвітлено його діяльність як публіциста, редактора та громадського діяча, який через пресу формував суспільну думку, популяризував ідеї кооперації та сприяв зміцненню почуття солідарності серед українців Канади. Показано, що його діяльність мала не лише економічне, а й світоглядне значення, утверджуючи ідею активного громадянства, праці на спільне благо та відповідальності перед нацією. Зроблено висновок про вагомий внесок В. Топольницького в історію українського кооперативного руху та розвиток громадського життя українців у Канаді. Підкреслено потребу подальшого системного дослідження його життєвого шляху й ідейної спадщини як складової формування української діаспори, її соціально-економічних інституцій і культурного самозбереження.
Фінанси, банківська справа, страхування та фондовий ринок
Переосмислення методології цивільного процесуального права в умовах глобальної інтеграції та диджиталізації судочинства
Глобальні процеси міжнародної інтеграції та поглиблення транскордонного співробітництва, а також диджиталізація судочинства вимагає переосмислення змісту методології цивільного процесуального права та її структури. Методологія цивільного процесуального права, що застосовується сьогодні, не здатна повною мірою розкрити предмет дослідження у всьому його різноманітті та цілісності, оскільки є дещо застарілою і не враховує саморозвитку процесуального права та сучасних суспільних реалій. Це на практиці призводить до чисельних проблем, які створюють методологічно невиправдані новації в цивільному процесуальному праві. Метою дослідження є визначення структури та особливостей методології цивільного процесуального права на сучасному етапі розвитку юридичної науки. Для досягнення вищевказаної мети використовувалися всі методи наукового пізнання. Підкреслено, що найбільш релевантним потребам сучасної правової науки є плюралістичний підхід до структури методології наукового пізнання, відповідно до якого нівелюються ієрархічні зв’язки між методологіями, методиками та методами, зважаючи на самоцінність кожної конкретної методології, методики, методу окремо і в поєднанні з іншими. На підставі аналізу напрацювань доктрини (в т.ч. правової) та практичного досвіду автора в цивільній процесуальній діяльності визначено, що методологія науки цивільного процесуального права — це система методів, які використовуються для отримання нових, удосконалення і доповнення наявних знань про об’єкти, що становлять предмет наукового пізнання науки цивільного процесуального права. Структура методології цивільного процесуального права включає загальнонаукові, загальноправові, спеціальні (спеціально-правові) та інноваційні методи дослідження (методологічні новації). Загалом, стрімкий розвиток цифрових технологій та інші трансформаційні процеси в українському суспільстві та праві, спричинені війною, обумовлюють необхідність ревізії методології правової доктрини в цілому та цивільного процесуального права зокрема.
Захист прав інтелектуальної власності у сфері обігу криптовалют на цифрових ринках
Досліджено правові, технологічні та міжнародні аспекти захисту прав інтелектуальної власності у сфері обігу криптовалют, зокрема Bitcoin та Ethereum, USDT на цифрових ринках. Розглянуто особливості перспективного правового регулювання обороту криптовалютних активів на цифрових ринках. Визначено необхідність утворення окремого правового режиму для визначеного виду криптовалюти, що відрізняється від правового регулювання грошового, валютного обігу, обороту цінних паперів та інших видів активів. Стрімка легалізація криптовалют у провідних юрисдикціях сприяє зростанню обсягів активів на цих ринках та відповідно постає необхідність запровадження та удосконалення правового регулювання та патентного захисту прав інтелектуальної власності. Важливим є розуміння, що якщо безпосередньо код охороняється авторським правом, то технологічні рішення можуть бути об’єктами патентного права за умови відповідності критеріям патентоздатності. На міжнародному рівні та в провідних країнах світу зміст нормативного регулювання та практика правозастосування свідчить про патентоспроможність блокчейн-технологій. Досліджуються правові аспекти патентного захисту криптовалют та блокчейн-технологій у контексті розвитку цифрової економіки й формування цифрових ринків. Проаналізовано межі визнання криптовалют або пов’язаних із ними технологічних рішень як об’єктів патентного права, а також визначено основні бар’єри на цьому шляху, пов’язані з децентралізованістю та анонімністю криптовалютного обороту, його транскордонним характером, складністю доказування винахідницького рівня через відкритий характер багатьох блокчейн-розробок, невизначеністю правового статусу криптовалюти в більшості країн і безпосередніх об’єктів патентування в криптовалютному середовищі, швидкоплинністю інновацій у сфері цифрових фінансів. Визначено напрями розвитку регулятивного впливу в сфері патентування блокчейн-рішень, перспективи адаптації українського законодавства до викликів цифрових ринків, його гармонізації з нормами європейського законодавства, вдосконалення правозастосування в Україні.
Правова охорона творів, згенерованих системами штучного інтелекту
Досліджуються найбільш перспективні моделі правової охорони творів, створених штучним інтелектом (ШІ), з урахуванням особливостей авторського права і технологічного прогресу. Встановлено, що внаслідок антропоцентричного підходу до питання авторства чинне законодавство більшості країн не забезпечує правової охорони творів, згенерованих системами ШІ. Водночас навіть концепція творів, згенерованих комп’ютером, запроваджена в законодавстві деяких держав, не здатна повністю розв’язати складні питання, пов’язані зі створенням творів за участю ШІ, хоча й передбачає надання авторського права тим, хто розробляє та експлуатує системи ШІ. На противагу цьому інша концепція, запропонована щодо творів, створених ШІ, розглядає такі твори як суспільне надбання. Вона може бути корисною для суспільства загалом, але невигідною для осіб, які створюють і використовують системи ШІ. Також проаналізовано нову концепцію «електронних осіб», яка передбачає надання правосуб’єктності автономним системам ШІ. Відзначається, що цей новий підхід є досить гнучким, оскільки дозволяє наділяти саму систему авторським правом і водночас дає можливість її власнику контролювати реалізацію такого права. Однак може пройти певний час, перш ніж ця концепція буде остаточно визнана та реалізована на рівні законодавства. Більше того, її реалізація може вимагати досягнення наступного етапу розвитку ШІ — штучного загального інтелекту (AGI — Artificial General Intelligence). Звертається увага на те, що в законодавстві України вже є норми, спрямовані на регулювання суспільних відносин щодо об’єктів, згенерованих системами ШІ. На них поширюється право особливого роду (sui generis). Однак таке право поширюється лише на неоригінальні об’єкти і не включає особистих немайнових прав. У зв’язку з цим, відзначається недостатність такого правового регулювання і необхідність пошуку шляхів його вдосконалення з урахуванням технологічного розвитку ШІ та досвіду правового регулювання відповідних суспільних відносин у провідних країнах світу.
Економічний аналіз застосування штучного інтелекту в державному управлінні в Україні
Проведено всебічний економічний аналіз потенціалу застосування штучного інтелекту в системі державного управління України. З позицій теорії публічних фінансів та економіки, увагу зосереджено на ключових вигодах: автоматизації рутинних адміністративних процедур, зростанні продуктивності державних служб, підвищенні прозорості процесів для мінімізації корупційних ризиків, а також удосконаленні якості та персоналізації публічних послуг за допомогою машинного навчання. Методологічно дослідження базується на аналізі витрат і вигод (Cost-Benefit Analysis), порівнянні української практики з міжнародним досвідом європейських країн, а також на SWOT-аналізі й сценарному прогнозуванні для оптимістичного, базового та песимістичного розвитку подій. У ході порівняльного вивчення розглянуто різні моделі організації проєктів цифрової трансформації, що дозволяє виокремити інституційні й фінансові передумови ефективного запуску ШІ-систем. Окрема присвячено увагу інвестиційній політиці: вдосконаленню цифрової інфраструктури (національні дата-центри, хмарні сервіси, високошвидкісний доступ до мережі) та цілеспрямованому розвитку людського капіталу через підготовку фахівців із ШІ. Аналіз національних викликів включає проблему цифрової нерівності в сільських регіонах, застарілість держреєстрів, посилені кіберризики в умовах воєнного стану і тенденцію відтоку ІТ-кадрів за кордон. Розглянуто й етичні та правові аспекти — питання гармонізації національного законодавства з положеннями Європейського акта про штучний інтелект та забезпечення відповідального використання алгоритмів. На основі зібраних даних сформульовано практичні рекомендації: створення спеціалізованого фонду підтримки інновацій у сфері ШІ, запровадження податкових пільг для стартапів та ІТ-компаній, розробка єдиної інтегрованої платформи держданих із вбудованими аналітичними інструментами ШІ, організація регіональних центрів компетенцій і проведення незалежного етичного та економічного аудиту алгоритмічних систем. Підкреслюється, що стратегічне впровадження штучного інтелекту в державне управління здатне забезпечити підвищення ефективності ресурсного використання, зміцнення довіри громадян до публічних інституцій і довгостроковий соціально-економічний розвиток України.
Досвід зарубіжних країн щодо впровадження цифрових технологій в управлінні відходами
Проаналізовано зарубіжний досвід впровадження цифрових технологій в управлінні відходами та визначено потенціал їх адаптації для України. Дослідження охоплює країни з різним рівнем економічного розвитку та різноманітними технологічними рішеннями, що забезпечує широкий спектр підходів до управління відходами. Проведено аналіз прикладів обраних країн на основі звітів Global Waste Management Outlook 2024, What a Waste 2.0 Update, Європейської агенції з довкілля 2024 року. Основна увага приділяється технологіям інтернету речей (IoT), штучного інтелекту (ШІ), блокчейну, великих даних (Big Data) та мобільних додатків, їхнім основним напрямам використання в управлінні відходами, кількісним результатам, а також інституційним і фінансовим механізмам впровадження. Для моніторингу наповненості контейнерів, сортування відходів, оптимізації логістики та екологічного моніторингу застосовується технологія IoT. Наприклад, у Барселоні (Іспанія) IoT-контейнери скоротили частоту вивозу відходів на 20–50 %, зменшивши викиди CO2, а в Сінгапурі IoT-системи з GPS-трекерами знизили транспортні витрати на 15 % та заощадили $2 млн щорічно. ШІ використовується для автоматизації сортування (Токіо, Японія: точність 95 %, зростання переробки пластику на 30 %) та оптимізації логістики й переробки (Мюнхен, Німеччина: переробка 65 % відходів, економія €5 млн щорічно). Блокчейн забезпечує прозорість ланцюга переробки, як у Китаї, де платформа AntChain відстежує 1,2 млн тонн пластику, скорочуючи нелегальне скидання на 12 %. Big Data сприяє прогнозуванню обсягів відходів і оптимізації процесів, як у США (Rubicon Global), а мобільні додатки, такі як: Recycle Coach (Канада/США) чи TrashOut (Словаччина/Чехія), — підвищують залученість громадян до сортування та екологічних ініціатив. В Україні, де управління відходами ускладнене через війну та обмежені ресурси, адаптація цих технологій має значний потенціал. Пропонується пілотне впровадження IoT-датчиків у містах, розширення функціоналу додатку «Сортуй» шляхом інтеграції мапи пунктів утилізації будівельних відходів, IoT-моніторингу та блокчейну для прозорості. Реалізація потребує міжнародного фінансування, грантів, модернізації інфраструктури та законодавчої підтримки. Впровадження цифрових технологій сприятиме економії (до 30 % витрат на захоронення), зменшенню екологічного впливу та розвитку циркулярної економіки в Україні.
Правові особливості проведення рекультивації земель в Україні в період відбудови
Досліджуються правовідносини з рекультивації земель після підписання міжнародної угоди між Україною та США щодо видобутку корисних копалин та мінералів з надр України. Аналізується екологічна ситуація земель України, які є деградованими, пошкодженими та забрудненими як унаслідок військових дій, так і в результаті антропогенного навантаження на них. Науковцем аналізується сучасне українське земельне, гірниче та екологічне законодавство, яке пов’язане з рекультиваційними правовідносинами. Також вивчається міжнародно-правовий досвід законодавчого забезпечення проведення рекультивації на земельних ділянках, які постраждали після видобутку корисних копалин, а саме у країнах ЄС, та пропонується запозичення розроблення й прийняття загальнодержавної програми щодо охорони та рекультивації ґрунтів на державному рівні. Саме такий нормативно-правовий документ у ключі підписання міжнародної угоди між США та Україною зможе забезпечити пріоритет вимог екологічної безпеки та раціональне використання й охорону земель відповідно до положень земельного законодавства і цілей сталого розвитку України в майбутньому після відбудови нашої держави. У статті пропонуються зміни до податкового законодавства України щодо встановлення пільгових умов оподаткування земельних ділянок, які після гірничодобувних робіт є деградованими, пошкодженими та забрудненими і потребують рекультивації, шляхом поетапного відновлення їхньої ландшафтної структури. Такий правовий механізм забезпечить зменшення фінансового навантаження на інвесторів та буде виступати певною гарантією щодо ефективного відновлення таких земель. В аспекті інвестиційної привабливості українських земель для інвесторів щодо видобутку корисних копалин та подальшого відновлення таких земельних угідь шляхом проведення рекультивації пропонується на законодавчому рівні запровадити краудінвестінг як ефективний економічний механізм зовнішніх капіталовкладень у наші земельні ресурси. Він широко використовується у країнах ЄС як економіко-правовий механізм підтримки та розвитку інвестиційного фонду відповідної держави.
програма охорони та рекультивації ґрунтів
Національний банк України як учасник судового процесу
Метою статті поставлено визначити, в якому процесуальному статусі Національний банк України може брати участь у справах, що розглядаються в порядку адміністративного, цивільного та господарського судочинства, а також виробити науково обґрунтовані пропозиції щодо удосконалення чинного законодавства, що регулює діяльність Національного банку України. Встановлено, що правильне визначення процесуального статусу Національного банку України ускладнюється його множинною правовою природою, адже він може бути учасником судової справи і діяти від свого імені як суб’єкт владних повноважень або як учасник цивільних правовідносин чи правовідносин у сфері господарювання, а також виступати в судовому процесі від імені держави в особі Національного банку України як відповідного органу державної влади згідно із його компетенцією. Тому в кожному конкретному випадку слід виходити із суті спірних правовідносин, із того, який суб’єкт є їхнім безпосереднім учасником і які його права та обов’язки випливають із цих правовідносин. Під час визначення суб’єкта, який відшкодовуватиме шкоду, завдану Національним банком України (його посадовими (службовими) особами), слід виходити із природи правовідносин, якими буде обумовлюватися звернення до судової інституції за захистом. У випадку, коли вимоги пов’язані із діяльністю Національного банку України як органу державної влади, в їхню основу буде покладено ст.ст. 1167, 1173–1175 ЦК України; якщо ж такі вимоги пред’являються до Національного банку України як учасника цивільних правовідносин або правовідносин у сфері господарювання, слід керуватися ст.ст. 1166, 1167, 1172 ЦК України. Також, із огляду на множинну правову природу Національного банку України, має вирішуватися питання про оскарження рішення, дії чи бездіяльності самого Національного банку України або його посадових і службових осіб і залучених експертів. В адміністративному, цивільному і господарському судочинстві Національний банк України може бути наділений одним із таких процесуальних статусів учасників справи: позивача, відповідача, третьої особи, органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Також у визначених законом випадках Національний банк України діє в судовому процесі від імені держави. У такому разі можна вести мову про її самопредставництво. Зважаючи на наявність загальних правил про відшкодування шкоди, а також положень щодо порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності суб’єктів владних повноважень, вбачається недоцільним закріплення в Законі України «Про Національний банк України» спеціальних норм про пред’явлення вимог до Національного банку України, оскільки вони призводять до наявності колізій у правовому регулюванні відповідних питань і не враховують множинність правої природи центрального банку України. У зв’язку із цим, пропонується виключити ч.ч. 2, 3 і 5 ст. 64-1 Закону України «Про Національний банк України», при цьому доповнивши цей Закон новою статтею «Відповідальність за шкоду, завдану Національним банком України та пов’язаними з Національним банком України особами».
Досвід Республіки Польща щодо нормативно-правового визначення поняття корупції
Досліджуються наукові роботи вчених, а також приписи чинного законодавства Республіки Польща в частині нормативно-правового визначення поняття корупції. Встановлено теоретичні обґрунтування польських науковців щодо необхідності розгляду явища корупції через призму процесів, що притаманні соціально-економічним реаліям сьогодення. Визначено спільні та відмінні ознаки способу правового закріплення дефініції «корупція» в законодавствах України та Республіки Польща. Виявлено відсутність визначення поняття «неправомірна вигода» та широке трактування її форм внаслідок вживання ознаки «будь-яка». Відтак встановлення майнової та особистої вигоди та, як наслідок, її неправомірності є досить загальним та нечітким процесом, що вимагає звернення до судової практики. Звернено увагу на відмінності у законодавчому закріпленні термінів «неправомірна вигода» і «неправомірна перевага», а також у їх трактуванні в теорії кримінального права.. Незважаючи на те, що Цивільний кодекс Республіки Польща містить поняття «неправомірна перевага», використання її ознак під час встановлення «неправомірної вигоди» є помилковим. Неправомірна перевага — це особливий (окремий) вид безпідставного збагачення, що значно звужує перелік можливих форм неправомірної вигоди. З’ясовано, що притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення корупційних діянь можливе не лише шляхом застосування правових норм Кримінального кодексу Республіки Польща, а й приписів інших законів. Виявлено низку законодавчих актів, що містять вказівку на неправомірну поведінку особи та можливі форми покарання у випадку вчинення такого діяння (закони Республіки Польща «Про фармацевтичне право» та «Про відшкодування лікарських засобів, продуктів спеціального харчового призначення та медичних товарів»). Встановлено, що, попри передбачення у Кримінальному кодексі Республіки Польща окремого розділу ХХІХ «Злочини проти діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування», існує низка статей з інших розділів, що вказують на кримінальну відповідальність за корупційні правопорушення (виборча, управлінська, економічна, кредиторська, тендерна тощо корупції). Проаналізовано приписи низки польських законів, що закріплюють кримінальну відповідальність за корупційні правопорушення. Виявлено невідповідність закріплених позицій української та польської правової системи в частині існування позакодексних приписів кримінального права. На основі аналізу чинного законодавства Польщі та доктринальних підходів в українському кримінальному праві запропоновано можливі шляхи запозичення іноземного досвіду для розв’язання вказаних проблем.
злочин, правопорушення, корупція, службова особа, іноземний досвід.
Роль суспільно-політичних лідерів Поділля у боротьбі за незалежність України в березні–липні 1917 року
Наголошено на важливості вивчення діяльності суспільно-політичних лідерів Поділля у березні–липня 1917 року та відзначення їхньої ролі у становленні української державності. Окреслено виклики, з якими зіштовхнувся український рух після Лютневої революції в російській імперії та на основі службової записки для подільського губернського жандармського управління подано опис рівня національної свідомості мешканців регіону. Відзначено наявність певних українофільських осередків української інтелігенції на Поділлі, що підтримували ідеї культурної автономії в межах імперії. Проведено аналіз досліджень та публікацій щодо діяльності суспільних та публічних інституцій Поділля цього періоду та відзначено важливість вшанування внеску лідерів українського руху регіону, а саме: Пантелеймона Йосиповича Блонського, Миколи Ананійовича Стаховського та Дмитра Васильовича Марковича. Акцентовано на важливості їхньої персональної ролі в українізації імперської системи публічного управління на регіональному рівні в період березня–липня 1917 року, яка відбувалась в умовах низької самосвідомості української етнічної компоненти, близькості лінії фронту, що передбачало розташування великої кількості військових та їхніх частин, а також відсутності власної (автономної, самостійної) системи публічного управління. Проаналізовані архівні матеріали, що перебувають на постійному зберіганні у Центральному державному архіві вищих органів влади та управління України, Державних архівах Хмельницької та Вінницької областей, газетні видання та спогади сучасників, на основі яких виокремлені умови провадження діяльності Пантелеймона Блонського, Дмитра Марковича та Миколи Стаховського. На основі прийнятих ними рішень проведено характеристику рис їхнього характеру, які забезпечили їм широку підтримку серед населення та сприяли зростанню авторитету українського руху загалом. Окреслено діяльність Губернської української ради як керівного органу українського руху, її діяльність та значення, а також умови, в яких доводився до відома громадян та Подільського губернського земського зібрання І Універсал Української Центральної Ради.
Суб’єкти цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану з використанням штучного інтелекту, за законодавством ЄС та України
Досліджуються проблеми цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої з використанням штучного інтелекту. Виявлено тенденції розвитку доктрини, згідно з якими вказана шкода досліджується в певних випадках як джерело підвищеної небезпеки, або ж як спеціальний делікт, або як загальний делікт. Встановлено особливості цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану з використанням штучного інтелекту. Обґрунтовано необхідність вироблення вдосконалених підходів до регулювання цивільної відповідальності з урахуванням наявних особливостей. Проаналізовано законодавство Європейського Союзу, що регулює проблеми цивільно-правової відповідальності щодо відшкодування шкоди, завданої з використанням штучного інтелекту. Виявлено тенденції, згідно з якими: 1) відповідальність покладається на особу; 2) пріоритет відповідальності оператора штучного інтелекту; 3) поділ відповідальності залежно від того, чи шкода спричинена системою штучного інтелекту, що належить до категорії з високим рівнем ризику або ж ні. Виявлено особливості законодавства Європейського Союзу, відповідно до якого встановлюються додаткові вимоги до функціонування та впровадження систем штучного інтелекту, що належать до категорії з високим рівнем ризику. Таке регулювання має на меті убезпечити суспільство, окремих осіб, а також навколишнє середовище від потенційної шкоди, яку можуть спричинити високоризикові системи штучного інтелекту. Аналіз свідчить, що забезпечення надійності таких систем можливе за умови реалізації спеціалізованих технічних рішень, які включають механізми контролю, самодіагностики, оцінки ризиків тощо. Також обґрунтовано положення, що вся діяльність, пов’язана із застосуванням штучного інтелекту в сферах з підвищеним рівнем небезпеки, зокрема в галузі автотранспортних засобів, експлуатації безпілотних літальних апаратів та інших джерел підвищеної небезпеки, має здійснюватися винятково за умов обов’язкового страхування відповідальності. Такий підхід формує превентивний механізм компенсації потенційних ризиків.
Проєктна діяльність органів публічної влади як інструмент покращення якості культурних послуг
Проаналізовано практичні аспекти впровадження проєктного підходу органами місцевого самоврядування та інститутами громадянського суспільства в територіальних громадах Харківської області з метою підвищення якості надання культурних послуг населенню. Дослідження засвідчило, що спільна реалізація культурних проєктів сприяє ефективнішому використанню ресурсів, підвищенню рівня залученості громади до культурного життя та створенню більш інклюзивного культурного середовища. Виявлено, що ефективна співпраця між органами влади та громадськими інституціями в межах територіальних громад забезпечує підвищення якості культурних послуг, сприяє формуванню сталих партнерств і активізує розвиток локального культурного потенціалу. Розкрито важливість застосування методів та підходів проєктного управління та проєктного менеджменту для розвитку територіальних громад. Визнано, що за допомогою проєктного підходу досягається зміна в соціально-економічному та культурному розвитку територіальних громад, коригування поведінки соціуму. На прикладах успішних практик територіальних громад Харківської області доведено важливість синергії органів публічної влади та інститутів громадянського суспільства для реалізації міжнародних та грантових проєктів, що сприяють доступності та якості культурних послуг. Доведено, що застосування проєктного підходу та проєктного менеджменту в розвитку культури територіальних громад є ефективним інструментом активізації культурного життя та розширення спектру культурних послуг. Цей підхід забезпечує залучення громади до процесів планування й реалізації культурних ініціатив, сприяє впровадженню сучасних технологій та підвищенню конкурентоспроможності надаваних послуг. З’ясовано, що основними методами реалізації культурної політики на основі проєктного підходу є розробка нових програм культурного спрямування, налагодження партнерства з метою залучення грантового фінансування, інтеграція цифрових інструментів у культурну сферу, децентралізація культурних послуг, а також підтримка розвитку креативних індустрій. Виявлено, що комплексне застосування зазначених методів сприяє зростанню рівня культурної освіченості населення, формуванню соціальної згуртованості, створенню нових робочих місць у сфері культури та посиленню туристичної привабливості громади. Проєктний менеджмент виступає ключовим чинником системного розвитку культурної сфери в територіальних громадах, що дозволяє ефективно реалізовувати інноваційні ініціативи, залучати додаткові ресурси та забезпечувати ширший доступ до культурних благ.
Процесуальні особливості розгляду і вирішення справ про скасування усиновлення
Метою статті визначено виявлення особливостей цивільного судочинства у справах про скасування усиновлення, а також вироблення науково обґрунтованих пропозицій щодо вдосконалення законодавства України задля усунення виявлених колізій, прогалин і неточностей у правовому регулюванні відповідних питань. Визначено, що перелік осіб, закріплений у ст. 240 СК України, є нелогічним і таким, що не відповідає засадам цивільного судочинства, адже пред’явити вимоги про скасування усиновлення вправі будь-яка особа, яка вважає, що наявністю таких правовідносин порушуються, не визнаються чи оспорюються її права, свободи чи інтереси. При цьому органи опіки та піклування і прокурор не є безпосередніми учасниками відповідних спірних правовідносин, тому не можуть бути ні позивачами, ні відповідачами в таких справах і завжди мають бути наділені процесуальним статусом органу та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. На звернення до суду з вимогами про скасування усиновлення в інтересах інших осіб наділений також Уповноважений Верховної Ради України з прав людини, хоча його і не включено в перелік, що його містить ст. 240 СК України. Обґрунтовано, що за відсутності спору про право справи про скасування усиновлення правильно розглядати в порядку окремого провадження. Це повністю відповідатиме загальним засадам цивільного судочинства та суті окремого провадження. Оскільки справи про скасування усиновлення, особливо дитини, достатньо часто відзначаються значним психологічним навантаженням, доводиться, що в таких випадках обов’язково має брати участь у процесі розгляду і вирішення справи психолог у процесуальному статусі спеціаліста чи експерта. За результатами проведеного дослідження стверджується, що українське сімейне та цивільне процесуальне законодавство на сьогодні не повною мірою врегульовують всі важливі аспекти, що пов’язані із розглядом і вирішенням справ про скасування усиновлення. Тому потрібно внести до них зміни. Під час розгляду і вирішення відповідних цивільних справ потрібно правильно визначати склад учасників справи, наділяти їх процесуальним статусом відповідно до мети і призначення їх участі у судовому процесі.
Розвиток відкритого рецензування у парадигмі відкритої науки
Розкриваються актуальні питання розвитку відкритого рецензування в контексті відкритої науки. Вона присвячена пам’яті доктора економічних наук, професора Василя Івановича Пили, який зробив цінний внесок у рецензування наукових досліджень. Увагу зосереджено на проблемі обмеженої доступності матеріалів рецензування минулих років, констатується, що практика відкритого рецензування не набула належного поширення в Україні. Розглядається сутність концепції відкритої науки та процес її імплементації в Україні, зокрема подано огляд нормативно-правових актів, прийнятих в Україні, починаючи з 2018 року для забезпечення відкритого доступу до результатів наукових досліджень, упровадження засад відкритої науки та розвитку відповідної інфраструктури, включаючи Національний репозитарій академічних текстів. Проаналізовано ключові закордонні публікації, присвячені суті відкритого рецензування, які вийшли з 1980-х років і до сьогодні. Особливу увагу приділено систематизації переваг відкритого рецензування для підвищення відповідальності експертів, поліпшення якості експертизи, розвитку сучасної наукової комунікації та підготовки молодих учених. Розглянуто проблеми та ризики наукового рецензування і показано, яким чином відкрите рецензування може сприяти їх подоланню. Запропоноване авторське розуміння того, як відкрите відповідальне рецензування може бути практично реалізоване на платформі Національного репозитарію академічних текстів, сформульовано етичні принципи та обов’язки рецензентів. Акцентована увага на необхідності поширення відкритих наукових практик, включаючи відкрите рецензування. Показана важливість подальших досліджень у цій сфері, систематизації зарубіжного та вітчизняного досвіду і розроблення пропозицій для імплементації кращих практик відкритого рецензування в Україні.
Національний репозитарій академічних текстів
Пенсійне забезпечення військовослужбовців у системі соціальних фондів публічних фінансів
Систематизовано підходи до пенсійного забезпечення військовослужбовців у системі соціальних фондів публічних фінансів. Проаналізовано нормативно-правову бази системи пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби. Зосереджено увагу на постійному зростанні розмірів пенсійних виплат особам, звільненим з військової служби. Здійснено аналіз динаміки розмірів пенсійних виплат військовим пенсіонерам в Україні за період 2017–2023 рр. і першого півріччя 2024 року. Узагальнено організаційно-правові підходи до здійснення перерахунку пенсійних виплат особам, звільненим з військової служби. Наголошено на особливостях методичних підходів до проведення індексації пенсій військовим пенсіонерам. Визначено основні показники, що впливають на зростання пенсійних виплат при здійсненні перерахунків пенсій військовим пенсіонерам. Показано зміни у розрізі видів пенсій, призначених особам, звільненим з військової служби. Виділено та охарактеризовано одноразові виплати військовим з Державного бюджету України. Охарактеризовано соціальні виплати з місцевого бюджету Хмельницької міської ради членам родин загиблих захисників України. Визначено разові грошові виплати військовослужбовцям і членам їхніх сімей із державного та місцевих бюджетів важливим доповненням до пенсійного забезпечення військовослужбовців і необхідною фінансовою підтримкою для їхніх родин. Обґрунтовано, що на одноразові допомоги податок з доходів фізичних осіб не повинен впливати. Здійснено аналіз пенсійного забезпечення військових пенсіонерів в окремих країнах-членах НАТО. Доведено необхідність укладення двосторонніх міжнародних угод із країнами-членами НАТО в післявоєнний період відновлення України. Наголошено на доцільності отримання доступу до методичного опрацювання пенсійних програм країн Альянсу та до набутого ними досвіду для врахування в українській практиці.
система пенсійного забезпечення військовослужбовців
індексація пенсій звільненим особам з військової служби
перерахунки пенсій військовим пенсіонерам
разові виплати військовослужбовцям з державного та місцевих бюджетів
Право на повагу до приватного і сімейного життя для засуджених до довічного позбавлення волі у світлі практики Європейського суду з прав людини щодо України: короткочасний виїзд за межі установи відбування покарання
Визнання Конституційним Судом України неконституційними окремих положень ч. 1 ст. 111 Кримінально-виконавчого кодексу України через незастосовність передбаченого нею права короткочасного виїзду за межі колонії для засуджених до довічного позбавлення волі стало несподіваним поворотом у кримінально-виконавчій політиці нашої держави, та ще й у період, коли Україна через російське повномасштабне вторгнення перебуває на етапі загрози своєму існуванню. Попри те, що інститут короткочасного виїзду засуджених за межі установи виконання покарань у зв’язку з винятковими особистими обставинами не був обділений увагою у кримінально-виконавчому праві, як показує здійснений аналіз, ніхто з науковців не висловлював сумнівів щодо відповідності ст. 111 Кримінально-виконавчого кодексу України Конституції України. У проаналізованих працях не виявлено, щоб науковці визначали законодавче закріплення права засуджених до довічного позбавлення волі на короткочасний виїзд за межі установи виконання покарань за наявності виняткових особистих обставин як шлях удосконалення кримінально-виконавчої політики нашої держави. Свій висновок Конституційний Суд України обґрунтовує, по-перше, тим, що право короткочасного виїзду засуджених до довічного позбавлення волі для відвідання свого тяжко хворого близького родича чи участі в його похованні випливає із відповідного міжнародного стандарту, відображеного в міжнародних документах та практиці ЄСПЛ. По-друге, погоджуючись зі скаржником, Конституційний Суд України вважає, що законодавче унеможливлення короткочасного виїзду за межі установи відбування покарання для засуджених до довічного позбавлення волі для того, щоб відвідати свого тяжкохворого близького родича або бути присутнім на його похованні, суперечить людській гідності як складовій конституційного «права на недоторканність приватного життя». Здійснене дослідження не підтвердило існування міжнародного стандарту права засуджених до довічного позбавлення волі на короткочасний виїзд за межі установи відбування покарання у зв’язку з винятковими особистими обставинами, а відтак — обов’язку держави забезпечити їм це право. Відповідних імперативів не виявлено ні в обов’язкових для України міжнародно-правових актах, ні в практиці Європейського суду з прав людини. Також у статті наведено аргументи щодо суперечності тлумачення Конституційним Судом України поняття «людська гідність» законам і правилам формальної логіки.
практика Європейського суду з прав людини
право на повагу до приватного і сімейного життя
короткочасний виїзд за межі установи відбування покарання
Особливості використання податкових преференцій в оподаткуванні суб’єктів малого підприємництва в Україні та деяких зарубіжних країнах: порівняльний аналіз
Проаналізовано показники діяльності суб’єктів малого підприємництва в Україні та окремих зарубіжних країнах. Визначено відмінності між деякими показниками діяльності суб’єктів малого підприємництва країн-членів Європейського Союзу та України. Наголошено на низьких показниках діяльності малого підприємництва в Україні. Зосереджено увагу на низьких показниках зайнятості населення у малому бізнесі та реалізації продукції українськими суб’єктами малого підприємництва, як порівняти з країнами-членами ЄС. Узагальнено підходи до використання податкових преференцій в оподаткуванні суб’єктів малого підприємництва в деяких зарубіжних країнах. Установлено гнучку систему податкових пільг і особливості у використанні спеціальних режимів оподаткування для малого бізнесу в деяких зарубіжних країнах. Виділено та охарактеризовано три групи податкових пільг з характерними для них ознаками в зарубіжних країнах. До першої групи віднесено податкові пільги, які дозволяють зменшити суму доходу за рахунок різних відрахувань. Другу групу сформовано із податкових пільг, які дозволяють зменшити суму податку на прибуток з оподатковуваного прибутку. Третю групу склали податкові пільги, які передбачають звільнення від обов’язку сплачувати певний вид податку. Визначено спрощену систему оподаткування в Україні основною формою державної підтримки суб’єктів малого підприємництва. Запропоновано покращувати показники діяльності суб’єктів малого підприємництва в Україні завдяки використанню гнучкої системи податкових пільг в оподаткуванні з урахуванням узагальненого досвіду в досліджуваних зарубіжних країнах. До узагальненого кола пільг віднесено запровадження в умовах загальної системи оподаткування диференційованих податкових ставок з податку на прибуток для новоутворених суб’єктів малого підприємництва. Доведено необхідність збереження спрощеної системи оподаткування в післявоєнному періоді відновлення України.
суб’єкти малого та середнього підприємництва
Селянські повстання на Поділлі в 1920–1921–х роках
Досліджено особливості інтеграції українських територій до більшовицької держави після подій жовтня 1917 року, коли радянська влада сприймала Україну як ключовий елемент централізованої системи, що володіє значними економічними, демографічними та продовольчими ресурсами. Зафіксовано зміну світоглядних орієнтирів українського селянства, що становило основну масу населення держави, у напрямку дрібнобуржуазного власника. Відзначено обставини формування більшовицької влади: Подільського губернського революційного комітету та губернської надзвичайної комісії для боротьби з «контрреволюцією». Розглянуто особливості впровадження продрозкладки, головні причини виникнення повстанського руху на початку 1920-х років та проаналізовано застосування систем покарань заручництва та відповідачів. Розкриті обставини заміни продрозкладки на продовольчий податок в умовах нової економічної політики та жорстокість методів його проведення. Означені виступи окремих повстанських загонів 1920 року, які переросли в систему опору подільського селянства більшовицькій владі, які вселили надію керівництву Української Народної Республіки на можливість відновлення влади шляхом загальнонародного антибільшовицького повстання. Головним отаманом Симоном Петлюрою та начальником штабу Юрком Тютюнником розроблений наказ «По Повстанським військам Української Народної Республіки», в якому закликали українців до «останнього рішучого бою». Загальнонародне антибільшовицьке повстання планувалось розпочати виступом Подільської групи під командуванням підполковника Михайла Палія-Сидорянського, з якої було сформовано два загони. Один з них мав вийти на Кам’янець-Подільський, а другий отримав завдання рухатися через Лянцкорунь. Головним завданням групи було здійснити рейд на теренах Поділля, а з часом з’єднатися із основною групою. У листопаді Подільська група отримала наказ з’єднатися з Волинською групою, однак виконати його не вдалося, оскільки зв’язок з основними силами було втрачено. Тому Подільська група була змушена відступити на захід і, перейшовши польський кордон, скласти зброю.
Початок процесу реабілітації жертв політичних репресій на Хмельниччині в 1950–х роках
Розглянуто особливості амністії від 27 березня 1953 р., яку партійне керівництво сприймало як початок масової реабілітації, однак вона не сприяла звільненню жертв політичних репресій. Проаналізовано заходи з працевлаштування та соціальної адаптації амністованих громадян. Звернута увага на ліквідацію позасудових органів, зміну структури та підпорядкування репресивних установ партійним комітетам. Досліджено створення спеціальних комісій для перегляду справ засуджених за політичними мотивами, їхній склад, повноваження, а також результати діяльності Центральної та місцевих комісій. Виявлено недоліки роботи обласних комісій, зокрема їхній формальний підхід до перегляду справ, інертність у виправленні судових помилок та домінування фактору вини. Основною причиною недоліків стало залучення до процесу реабілітації правників, які раніше активно брали участь у репресіях, застосовуючи незаконні методи слідства та ігноруючи права засуджених. Встановлено, що перегляд кримінальних справ переважно завершувався звільненням ув’язнених з урахуванням відбутого строку покарання, проте без зняття судимості, що унеможливлює оцінку цих дій як повноцінну реабілітацію. Проаналізовано роботу комісій Президії Верховної Ради СРСР і місцевих комісій, сформованих після ХХ з’їзду КПРС, у контексті перегляду справ за політичними, посадовими та господарськими злочинами. Окремо висвітлено їхні зусилля щодо працевлаштування незаконно засуджених осіб. Наголошено на суб’єктивно-догматичних підходах правоохоронців у процесі відновлення прав репресованих. Встановлено, що означений період суспільно-політичного життя країни характеризувався активною підготовкою нормативно-правових документів на підставі партійних рішень, які визначали правові засади реабілітації. У дослідженні проаналізовано обставини, за яких республіканська та обласні комісії відмовляли в реабілітації репресованим, ув’язненим у позасудовому порядку. Розглянуто процес перегляду архівно-слідчих справ, а також діяльність Прокуратури УРСР, зокрема залучення працівників міських і районних прокуратур до реабілітаційних заходів.